Кей Бърли
Първите дами

Превод от английски: Весела Ангелова, 2014

chitanka.info

1.

— Здравейте, познавате ли се вече с министър-председателя?

Този въпрос Валъри Дженсън, премиерската съпруга, беше задала вече хиляди пъти на гостите. Беше домакиня на коледен обяд в Чекърс — лятната резиденция в Бъкингамшир, дарена на държавата от семейство Лий в края на Първата световна война. Оттогава в имението почиваше премиерът, а днес на бляскавия прием присъстваха най-прочутите представители на лондонските медии, дошли да отпразнуват втората съкрушителна изборна победа на Джулиан Дженсън.

Валъри, висока, стройна красавица на около четирийсет, отпи от чашата с вода. Облечена в рокля на Маккуин, изглеждаше зашеметяващо дори според собствените й високи стандарти. Сновеше между гостите и се преструваше, че се интересува от отговорите на баналния й въпрос за познанството с министър-председателя. Всъщност тези хора не я вълнуваха. Огледа салона и разпозна редактора на „Таймс“, политическия редактор на „Сън“, който беше публикувал в „Гардиън“ списъка на стоте най-влиятелни личности в медиите, и много други, които й бяха безразлични.

О, колко мразеше пресата. Да му се не види, не можеше ли съпругът й да покани вместо журналисти и репортери Дейвид и Виктория Бекъм, Лорейн Кели или Нанси дел Олио, както правеха Тони и Чери Блеър по време на златната британска ера? Защо техните гости трябваше да са толкова помпозни и тъпи.

За Валъри най-влиятелният човек, преминал през елегантните дъбови врати на Чекърс, беше баба й Бети.

Деветдесет и две годишната старица беше извън себе си от възбуда, когато я поканиха да прекара уикенда в извънградското имение.

— Валъри, миличка, много добре си се справила, скъпа — бяха първите й думи, щом пристъпи в построения като френски замък дом в подножието на Чилтърн Хилс. Това одобрение завинаги беше отредило специално място в сърцето на Валъри за разположеното върху хиляда акра имение.

Докато се връщаше към онези хубави дни, тя си спомни и живота си преди политиката. Тогава беше преуспяваща бизнес дама, чийто прям подход вдъхваше страх у всеки член на борда, който бе достатъчно глупав да я квалифицира като фриволна заради малката й черна рокля „Шанел“ и убийствено високите й токчета.

Валъри беше боец. Неуморно и упорито се беше трудила, за да се издигне до заместник-директор в отдела за популярна литература на издателство „Фърст Стоп“. Специалност й бяха биографиите на спортисти, а това, че успя да подпише договор с Франк Лампард под носа на по-големите издателски къщи, я превърна в легенда. Обаче двете бебета и изискванията на съпруга й — работохолик, маниакално съсредоточен в достигането на най-високата политическа длъжност, означаваха, че трябва да направи жертви. Надеждите да стане главен изпълнителен директор на „Фърст Стоп“ — реална възможност след договора с Лампард — угаснаха. Вместо това й се наложи да приеме много по-популярната, но далеч по-малко вдъхновяваща роля на първа дама, което означаваше да смени обичайното си битие с живота на Даунинг Стрийт.

Не можеше да отрече, че смяната се бе оказала тежка, и докато годините минаваха, тя все повече се разочароваше. Джулиан постоянно отсъстваше по работа, а двете деца наскоро бяха изпратени в училище с пансион. Самотна, но полагайки усилия да бъде обичана, Валъри водеше безцелното съществуване на златна рибка в аквариум под зоркото око на медиите. Всяка усмивка, всяка гримаса, всеки гаф в облеклото бяха анализирани на минутата дори от сериозните вестници, които според нея би трябвало да имат по-смислени занимания.

Продължи да се движи между гостите в познатата голяма зала. Някога този салон беше украсяван от присъствието на прочути личности като Индира Ганди и Нелсън Мандела, но този следобед тук бяха само големи клечки от телевизията и от Флийт Стрийт. Никой не си даваше сметка, че вече е полупияна. Беше си обещала, че ще стои далеч от концентратите, но глътка-две водка превръщаха приема в далеч не толкова изтощително преживяване. Обаче все пак й се искаше Джулиан да побърза и да се присъедини към събирането.

Той както винаги беше на телефона — този път говореше с Вашингтон. Напрежението в Афганистан ескалираше и двамата лидери се опитваха да избегнат обявяването на необходимостта от изпращане на повече войски преди Коледа. Не точно с това предизвикателство би искал да се занимава в момента премиерът, но му помагаше това, че американската президентка, най-могъщата жена в света, винаги беше готова да се откъсне от управленските си задължения, за да си поговорят, докато се любува на широките му хубави рамене.

Нямаше никакво съмнение, че Джулиан се харесва на жените, обаче Валъри беше спокойна, защото знаеше, че въпреки някой поглед настрани в сърцето си той беше мъж само на една жена. Обичаше го с цялото си сърце, както при първата им среща.

Знаеше, че ще й се наложи още известно време да продължи неангажиращите разговори, затова се подкрепи с още една глътка. Предпочиташе джин, обаче Бен беше изтъкнал, че лишената от мирис водка се нуждае от по-малко обяснения. Беше тиранин и потисник, но всяко питие щеше да й свърши работа, така че всъщност нямаше значение.

Бен Уотсън беше политическият говорител и шеф на пресцентъра на съпруга й, признат за „виновник“ за съкрушителната изборна победа на Джулиан Дженсън.

Валъри се опита да го хареса, но безславно се провали. Той улови погледа й и тя му отвърна с неискрена усмивка. Бен много държеше историята й с алкохолната й зависимост да не се превърне в проблем. Персоналът беше предупреден за нищо на света да не долива чашата на първата дама, затова беше почти сигурен, че тя днес няма да създава неприятности.

Този коледен обяд беше много важен за Джулиан Дженсън и нищо не биваше да се обърка. Беше планиран педантично като политически трамплин, който да го изстреля за следващите пет години в кабинета. Бен беше съставил списъка с големите клечки само с едно-две допълнения от страна на премиера. Обядът също така беше и закъснял израз на благодарност към онези, на чиято подкрепа партията се беше радвала през шестседмичния предизборен маратон. Подкрепа, на която премиерът трябваше да разчита в различна степен през живота на следващия парламент. Наложително беше обядът да мине без инцидента.

Бен огледа залата и като видя добре известен издател от Флийт Стрийт да влиза със съпругата си и красивата им дъщеря, тръгна към тях, за да ги посрещне сърдечно. Подкрепата за вестника по време на кампанията се беше оказала ключова, особено в случая със скандала, забъркан от секретарката. Жената, която позираше провокативно за снимка на перваза на къщичката за птици, можеше да създаде неприятности. За да влоши нещата още повече, тя беше събудила неколцина от по-възрастните съседи от дрямката им с възбудените си писъци, докато плуваше гола в току-що почистеното езерце. За беда едно от изданията на „Сънди“ се беше сдобило със снимки и с интервю с възмутен съсед, но навременният разговор с приятелски настроения издател беше подсигурил задължителното опровержение в конкурентен вестник. Бен беше облекчен и оценяваше помощта. Беше тъкмо онази ценна помощ, която щеше да гарантира на изданието изключителен достъп до новините за последните промени в правителството, планирани за идната седмица. Бен не можеше да изброи колко пъти беше предупреждавал премиера, че проклетата секретарка е пречка. Не се съмняваше, че ще е сред първите, получили повишение, когато утре се върнеха на Даунинг Стрийт.

Валъри потръпна неволно, докато наблюдаваше как Бен практикува черната си магия край вратата. Залепи усмивката на устните си и тръгна към грамадната камина, където две жени, които й бяха бегло познати, отпиваха вино от чашите си. Наслаждаваха се на „Лъв и мишка“ от Рубенс с намесата на подпийналия Чърчил, на когото една вечер му се сторило, че мишката е твърде малка за размерите на платното.

Щом приключи с редактора и семейството му, Бен Уотсън отиде при една телевизионна директорка, с която се налагаше да проведе кратък личен разговор. Срещата на четири очи отне само няколко минути и завърши успешно. Бен отново погледна часовника си, после пак огледа залата, за да държи Валъри под око до пристигането на Джулиан.

Само миг по-късно забеляза зараждането на бурята.

Беше предупредил Джулиан, че ще допусне фатална грешка, ако покани тъкмо тези две жени, но премиерът беше опиянен от успеха си, гарантирал му още пет години в кабинета. Страната го обичаше, световните лидери го обичаха, обичаше го и семейството му. В момента беше цар на света и не би могъл да сбърка в нищо. Ето защо въпреки настояванията на Бен той изпрати поканите.

Сега цялата стратегия, планирането, хитрините и двойното подсигуряване през последните четири години и особено през последните няколко дни на предизборната кампания… всичко беше на път да рухне.

Бен се вцепени, парализиран от осъзнаването, че дори недостижимият му талант не би могъл да предотврати бедата. Гледаше от другата страна на голямата зала началото на спектакъла, който без съмнение щеше да доведе до разпъването на министър-председателя. Нищо не можеше да се направи. Валъри заговори първа:

— Е, госпожи, откъде се познавате с министър-председателя?

2.
Юли

Правителствен офис за извънредни прессъобщения КОБРА[1], пет месеца по-рано

Джулиан Дженсън удари с длан по полираната орехова маса.

— Скапани германци, не схващат ли, че се води война? — изкрещя и за щастие звукоизолираната зала.

Изблъска назад кафявия си кожен стол и се втренчи в шефа на разузнаването. За пореден път истинският му характер надничаше зад маската. Пред хората винаги беше учтивият изискан премиер с ведра усмивка, но в дни като този му беше неимоверно трудно да се контролира. На няколко пъти Бен тактично беше разговарял с него за навика му да крещи на персонала. Лично на него му беше все едно, но не искаше да се разприказват пред пресата, не и след онази глупост с Гордън Браун и малтретираните му служители. Ако се наложеше, можеше да го представи като резултат от предизборно напрежение, но предпочиташе да не се стига дотам.

Като се вгледа във всяко от познатите лица на хората около масата, Джулиан напомни, че ситуацията в Афганистан е ужасяваща. Присъстваха шефовете на МИ-5 и МИ-6, министърът на отбраната и външният министър, който въпреки скъпата климатична инсталация в помещението продължаваше обилно да се поти. Върху ръчно шитата му морскосиня риза „Търнбул атр Асер“ имаше тъмни мокри петна.

Спешно беше събрал сътрудниците си в укрепения бункер без прозорци — правителствения офис за извънредни прессъобщения (тъй наречената КОБРА), където британският кабинет се събираше, за да координира действията си в напрегнати ситуации. Единствената точка в дневния ред изискваше спешно решение и атмосферата беше нажежена.

Директорът на разузнавателните служби седеше зад високотехнологичната катедра с вграден монитор, който показваше последните събития в провинция Хелманд. Крайно взривоопасната заложническа криза, която включваше и няколко британци, продължаваше. Избухването на премиера беше нежелано тъкмо в този момент, затова шефът на разузнаването се престори, че не го е забелязал, и продължи брифинга:

— Както знаете, господин премиер, елитен отряд от моите хора беше част от мисията на НАТО за освобождаването на четиримата журналисти — двама британци и две германки. Опасявам се, че мисията не беше успешна. Трима души са убити, други четирима са заловени от талибаните. От особено значение е присъствието и на британски войници сред тях.

Външният министър опита да използва кърпичка с монограм, за да изтрие потта от челото си, но без особен успех. Приведе се и без да става, заговори в микрофона:

— Господин премиер, смятаме, че талибаните са поискали нещо в замяна на безопасното връщане на журналистите. Последва искане Германия и Великобритания незабавно да изтеглят войските си от афганистанска земя.

Досега и двете правителства бяха успели да опазят в тайна заложническата криза. Информационното затъмнение държеше обществеността в неведение за задържаните британски и немски заложници. Огромните плазмени екрани на стените на бункера потвърждаваха затъмнението. Телевизорите бяха включени на денонощните новинарски канали, по които коментираха вероятните предсрочни избори. Беше очевидно, че информационните агенции не разполагат с по-вълнуващи новини, които да предложат на зрителите си. Засега кризата още беше тайна, което даваше на КОБРА ценно време за обсъждане на спасителния план. Външният министър продължи:

— Днес не сме получили допълнителни сведения за съдбата на британските военнослужещи и на цивилните. Както каза и началникът на разузнаването, това е от голямо значение. На този етап не сме наясно какво ще предприеме (ако изобщо предприеме нещо) германският канцлер.

— Глупости! — изкрещя Джулиан. Посочи с пръст екрана, където телевизионният водещ информираше зрителите за извънредните новини от Берлин. Увеличиха звука и в залата настана мълчание.

— В „Скай Нюз“ тъкмо научаваме, че Германия може скоро да започне изтеглянето на войските си от Афганистан. На този етап не сме сигурни какво е подтикнало германския канцлер да вземе такова решение, нито в какви срокове смята да го осъществи. Вярваме, че това може да включва затварянето на базата файзабад в Северен Афганистан и изтеглянето на петстотин военнослужещи. Очаква се ходът да е съпроводен с тежка критика от страна на САЩ. Имаше предположения, че президентът се кани да поиска повече войски от Берлин. Все още не сме запознати с реакцията на британското правителство по повод новината — продължи водещият, преди да спрат звука.

— О, да, запознати сме — изръмжа Джулиан и повтори думите си от по-рано: — Германците не знаят ли, че се води скапана война?

Стиснал юмруци, той решително се обърна към катедрата — сигнал за директора да продължи с брифинга.

— Какъв е планът?

— Ами, сър, докато ние си говорим тук, се провежда инструктаж на добре обучените ни преговарящи. Наясно сме, че исканията на талибаните са неприемливи за нашето правителство, и действаме в този периметър. Освен това организираме и освободителна мисия, но това, разбира се, се нуждае от одобрението ви. Предлагам да продължим информационното затъмнение за още четирийсет и осем часа.

— Добре — съгласи се Джулиан, вече отправил се към бронираната и подсилена със стомана врата. Бързаше да напусне залата, преди и без това късият му фитил съвсем да догори. Рязко спря и се обърна, за да вмъкне финална реплика:

— Трябва да измъкнем хората си оттам колкото се може по-бързо и по-безопасно. Сигурен съм, че добре помните Сиера Леоне, господин директор? Ето този щастлив край очаквам. Не желая повече грешки! Ясен ли съм?

Операция „Барас“ беше успешна мисия на военновъздушните и военноморските сили, проведена в африканската джунгла. Войници от Ирландския кралски полк, които работеха за мироопазваща мисия на ООН, бяха взети за заложници от безмилостни и жестоки главорези. Всички специални сили бяха работили изключително добре съвместно и заложниците се прибраха по домовете си от разкъсваната от война страна.

— Разбира се, сър, работим, за да постигнем същия резултат и в този случай — заяви директорът, увереният му тон прикриваше притеснението и загрижеността му.

Джулиан рязко кимна и тръгна заедно с Бен по поредицата безлични коридори, които извеждаха обратно на Даунинг Стрийт. Щом се озоваха пред номер 10, Бен заговори пръв:

— Знаеш ли какво, шефе? Спешно трябва да се срещнеш с нашите момчета. Тия немски глупости ще разклатят ситуацията, а ние не го искаме малко преди изборите, нали? Направо мога да прочета проклетите заглавия във вестниците: „Върнете момчетата ни вкъщи“; „Защо сме там?“; „Министър-председателят поставя войските ни в ненужна опасност“; „Това е война, която не можем да спечелим“. Предлагам вместо в щаба да отидем в Чекърс. Да вземем и министъра на отбраната — жената може да се окаже полезна. Например може да обяви, че синът й е решил да постъпи във въоръжените сили, когато приключи с образованието си.

Бен се придържаше към целите си и евентуалните усложнения малко го интересуваха.

Джулиан се изсмя на безумното му предложение.

— Но синът на Джудит се е отдал на ученето, Бен, и планира да постъпи в университета в Бристол. Иска да става хирург.

— Не толкова, колкото майка му иска да остане в управлението — отговори му с кисела усмивка постоянно кроящият планове помощник. Джулиан никога не преставаше да се удивлява на макиавелистките хрумвания на своя прес — шеф, но това беше разговор за друго време. В момента двамата вървяха по застлания с плюшени килими коридор към кабинета му.

— Добре, съгласен съм, че трябва да отидем в Хелманд и можем… — потокът на мисълта му обаче беше прекъснат от съобщението, получено на мобилния му телефон.

Обади се Ванеса СПЕШНО.

Ванеса Люис беше личната му адвокатка. Рядко го безпокоеше в работно време. Сигурно беше нещо важно. Погледна в графика на Даунинг Стрийт и видя, че има десетминутен прозорец.

— Трябва да видя за какво става въпрос, Бен. Кажи на Джудит, че ще се видим до края на седмицата, остави предложението за сина й на мен, аз да се разправям, моля те. Връщам се след няколко минути.

Като остави Бен залепен за телефона, за да урежда подробностите, Джулиан се запъти към личния си кабинет и затвори вратата. Обади се на Ванеса по предплатения си мобилен телефон, най-ефективният начин обаждането да е сигурно. Текстовото й съобщение вероятно означаваше, че тя иска да сподели важна поверителна информация.

— Здравей, скъпа Ванеса, какво има?

Адвокатката беше свикнала с прекалено фамилиарния тон на клиента си и май й харесваше.

— Здравей, Джулиан, предполагам вече си видял двайсет и втора страница от днешния „Таймс“. Реших, че може да представлява интерес… предвид настоящите ти затруднения.

Говореше за семейната дилема на Джулиан. Бракът му с Валъри, някога щастлив съюз, изграден върху солидните основи на любовта и взаимното уважение, бавно се беше разпаднал на две личности, които извън родителските си задължения не споделяха почти нищо друго.

Постепенно Джулиан се беше разочаровал от съпругата си и сега вниманието му беше съсредоточено върху друга. Избраницата се казваше Сали Симпсън, хитра сексапилна редакторка на лайфстайл списание. Валъри се съпротивляваше на промените, но Джулиан беше изпълнен с решителност. „Разбира се, че те обичам, но не по този начин“ се беше превърнало в неговата мантра, докато все по-отчаяната Валъри се опитваше да го убеди, че може отново да го възпламени. Джулиан обаче смяташе, че страстта към съпругата му отдавна е изтляла — сега само Сали го вълнуваше. Първоначално намеренията му бяха да продължи осакатения си брак, като поддържа изгаряща, но дискретна връзка със Сали. Тези надежди вече не бяха реалистични, не на последно място заради притеснителния проблем на Валъри с алкохола.

Разбира се, това не беше единствената причина. Страстта също изигра ролята си. Сали беше умна, дръзка, а понякога — леко избухлива. Срещите им ставаха все по-страстни и диви, докато шарадата на брака му все повече се заплиташе.

Красотата й може и да повяхваше, но компенсираше с възхитителна похотливост. Готова беше да опита всичко. Всъщност притежаваше доста убедителен подход да покаже на своя Джей Джей какво е пропуснал, докато си е губил времето в досадното брачно ложе. Сали беше авантюристка, ненаситна и винаги нетърпелива да се срещнат. Изкушението беше нетърпимо и сега, когато децата бяха безопасно изпратени на училище, Джулиан за пръв път бе започнал да обмисля немислимото: развод.

Ванеса Люис беше най-добрият бракоразводен адвокат в бранша. Работила бе по разводите на кралски особи и знаменитости с вещина, която малцина можеха да проявят. Освен това беше много взискателна към случаите си и учтиво, но твърдо отказваше предложения на някои много добре известни потенциални клиенти, ако преценеше поведението им за глупаво, особено когато явно отчаяно се стремяха да разиграват разводите си в центъра на общественото внимание.

Джулиан беше леко засегнат от въпроса за сутрешното му четиво. Тя наистина ли трябваше да го занимава с някакво вестникарско писание?

— Не, скъпа, все още не съм видял статията, за която говориш. Бях малко зает с управлението на страната. Наистина ли е толкова важно, че да ми звъниш през деня?

Мълчанието от другата страна беше достатъчно красноречив отговор. Джулиан се пресегна към купчината вестници, които още седяха недокоснати на бюрото му, и отвори на съответната страница.

„Стига сте давали на бившите съпруги тези незаслужени милиони“ призовава експерт по семейно право, гласеше заглавието. Статията беше придружена от снимка на Хедър Милс, която беше получила двайсет и четири милиона паунда след тригодишен брак със сър Пол Макартни.

Ванеса беше съвсем наясно, че едно от най-големите препятствия пред развода на Джулиан и Валъри е богатството на Дженсън. Старите пари и наследствените имоти трябваше да си останат в семейството. И баща му щеше да изрази същата гледна точка, само че по-красноречиво, когато Джулиан най-сетне събереше смелост да постави въпроса пред него. „Няма проблем да се забавляваш, обаче гледай ръката да ти е върху портфейла, а старото момиче да е щастливо.“ Все това му бяха думите. Семейното мото „Никога не се предавай“ му дойде на ума, когато се зачете в статията.

— Много интересно, но с Валъри сме женени от почти двайсет години. Това как ми помага?

— Ами, господин премиер — официалността на Ванеса предполагаше, че стрелките на часовника й сочат към осемстотинте й паунда на час плюс допълнителните такси, — причината за грубата ми намеса по време на работните ви часове е, че днес ще обядвам с Брус Макдоналд от бракоразводния отдел във Върховния съд. Както може би добре знаете, той е експерт във всички семейни дела. След обяда Брус потегля за неколкодневна почивка в Сейнт Андрюс с няколко свои колеги. Сигурна съм, че по време на заслужената си почивка те ще отседнат в най-добрия хотел там. Докато са там, без съмнение ще поискат да обсъдят нарасналия брой несправедливи отсъждания в полза на съпруги, които без значение от колко години са омъжени, получават половината от имуществото на съпрузите си без абсолютно никакво законово основание. Разбира се, моят многоуважаван колега може би ще изпита непреодолимото желание да повиши и без това впечатляващото си реноме, като нахока някой от моите колеги. Имам предвид ония, които представляват съпруги, чиито претенции към имуществото на съпрузите им би било сметнато за неразумно от всеки здравомислещ човек. Докато вие несъмнено приемате, че Валъри безспорно има право на значително обезщетение, имотното състояние на Дженсън напълно очевидно не е изградено по време на брачното съжителство. Претенциите към това състояние следователно би могло да бъде разумно оспорено. Предполагам, че имам разрешението ви да повдигна въпроса пред Брус, господин премиер?

Джулиан изостана само на секунда от острия като бръснач ум на Ванеса.

— Гениална си.

— И окуражаващо скъпа — заключи тя, като прекрати разговора, без да добави друго.

Джулиан се разсмя. Това бяха разговорите, които държаха ключа към тежките брачни окови, и сега настроението му значително се беше подобрило. Протегна крака под бюрото си, хвърли „Таймс“ обратно върху купчината вестници и се отправи към асансьора, който да го отведе на етажа на премиерския апартамент. Позволи си оптимистичното предположение, че ефектът от валиума на Валъри вече е отслабнал.

Щом влезе в огледалния асансьор, Джулиан се полюбува на отражението си, докато чакаше подемникът да спре на третия етаж. Напрежението от силните политически страсти не се беше отразило на красивото му лице. Със строг режим на упражнения и костюми по поръчка от Джърмин Стрийт той беше изваял атлетично тяло и сега гордо вървеше по коридорите на властта на Уестминстърския дворец. Уверен, могъщ и привилегирован, Джулиан Дженсън се страхуваше от малко неща, сред които гнева на баща си, и правеше всичко възможно, за да го избегне.

Вратите на асансьора се отвориха със скърцане и той премина последните три постлани с килим стъпала към семейния апартамент с решителност, струяща от всяка крачка, и с мисли за много по-розово бъдеще.

[1] COBRA — акроним на Cabinet Office Briefing Room „А“ или Правителствен офис за извънредни прессъобщения. — Б.пр. ↑

3.

— Здравей, скъпи, тази сутрин си очарователен. Добър ли е денят ти?

Валъри още беше по пижама и по стария преносим телевизор в кухнята гледаше как Джеръми Кайл напада гостите си. Объркан от ситуацията, Джулиан прокара пръсти през косата си и се изсмя. Как я бяха докарали дотук? Ето го и него, идеално облечен в костюм на „Гийв Хоукс“ с вратовръзка от „Хермес“ — подарък от Сали — не най-скъпите обувки на „Чърчис“. Вече беше успял да отметне основните правителствени задължения за деня. В същото време Валъри, някога страстна красавица, която беше карала пулса му да се ускорява винаги щом си помислеше за нея, се беше отпуснала с кръстосани крака на стола, все още облечена в смачканата си пижама, с остатъци от закуската около устата си и без изгледи, че възнамерява скоро да се преоблече.

— Трябва да поговорим. Важно е — започна сериозно Джулиан.

— Ако е за изтеглянето на Германия от Афганистан, скъпи, знам го. Какво, за Бога, ще правим? Не може да се разчита на тях, нали? Успя ли вече да говориш с президента? Какво мисли тя?

Валъри отчаяно се стараеше да избегне погледа му. Беше разбрала, че най-добрият начин да се справи с все по-отчуждения си съпруг е да играе ролята на „женичката“. Без предизвикателства, без караници, без остроумия, само постоянно примирение.

— Не става въпрос за Афганистан. — Лицето му остана безизразно.

— О, значи не е това, скъпи? — отвърна му нехайно, докато безуспешно се опитваше да отметне разрошената си коса от все още подпухналите си очи. Пресегна се и си взе още една препечена филийка, преди скришом да се извърне отново към телевизора.

— Какво друго става по света?

— Няма нищо общо с политиката или с това, дето го дават по новините, Валъри. Става въпрос за нас. Искам да говорим за нас.

Джулиан неволно оправи възела на скъпата си вратовръзка, преди да продължи:

— Искам развод. Разбираш ли ме, Валъри? Развод. Поведението ти стана нетърпимо и вече не се вписва в това, което бих нарекъл приличен брак.

В асансьора на път към апартамента й беше репетирал фразата, подготвена от Ванеса, и я беше произнесъл с увереността, с която държеше реч пред Камарата на общините.

Джеръми Кайл се канеше да отвори резултатите от ДНК изследването пред смълчаната публика в студиото. Обирджията, който току-що беше освободен от двугодишната си присъда в затвора, искаше да знае дали е възможно да е баща на едномесечното бебе, което съпругата му люлееше. Валъри шумно ахна. Джулиан не беше сигурен дали реакцията й не е в отговор на хвърлената от Джеръми Кайл бомба, или е заради него, но въпреки това продължи да настоява:

— Не можем да продължаваме така. Чувствам се нещастен и съм сигурен, че това се отнася и за теб. Вече едва се понасяме и не възнамерявам да прекарам живота си с жена, която почти не се интересува от друго, освен от дневните телевизионни програми. С брака ни е свършено, Валъри. Трябва да го прекратим сега, преди да си разбием сърцата.

Джулиан съзнаваше, че тонът му е прекадено суров. Странно, но също така откри, че монологът му се удава по-трудно, отколкото беше очаквал. Някога беше обичал Валъри повече от всичко на света, но сега, изправен насред кухнята на Даунинг Стрийт №10, това му се струваше преди цял един живот. Трябваше да сложи край.

Някога Джулиан беше извор на живота й. Днес Валъри се опитваше с всички сили да избегне всеки ненужен разговор със съпруга си, все по-силно наплашена от това, което би могъл да каже или направи. Може би в най-тежките си мигове беше разбрала, че този ден някога ще дойде. Животът с Джулиан беше празен. Без любов, без приятелство, без страст, без съжителство. Да, беше се страхувала от конфликти, но не беше мислила как трябва да се държи.

И понеже всичко това не беше достатъчно, тя все още се чувстваше малко замаяна от приспивателните. Без желание да продължи разговора, но със съзнанието, че изборът не е неин, се пресегна към захабеното старо дистанционно, удари го в масата, за да го накара да проработи, и го насочи към телевизора. Кухнята потъна в тишина.

Давайки си сметка, че Джулиан я гледа, Валъри продължи да се взира в екрана, като си мечтаеше бялата точка да не изчезва от центъра му. Накрая обаче се стопи, така че тя отпи от чая си и много бавно се обърна, за да погледне ядосаното лице на онзи мъж, който в продължение на толкова години беше неин любовник, довереник и най-добър приятел, а сега един почти непознат.

В главата й нахлуха хиляди объркани мисли. Разговорът я беше хванал неподготвена и тя смътно си даде сметка, че не си чувства краката. Стаята започна да се върти и когато понечи да пие вода, забеляза, че чашата трепери в ръката й.

Джулиан продължаваше да стои мълчалив, невъзмутим, все още в очакване на отговор. Валъри с всички сили се постара да остане спокойна, но започна да й се вие свят. Стисна кухненската маса в безуспешен опит да отблъсне паниката и да проясни мислите си. Притисна крака към гърдите си и плътно ги обгърна с разтрепераните си ръце.

Първите сълзи протекоха и се просмукаха в износената пижама. Неумолимостта на политическия живот беше сътворила непоносима златна клетка, в която Валъри се чувстваше като уловена в капан. Енергията й беше източена отдавна и сега просто съществуваше без идентичност, само като съпругата на Джулиан. Все пак беше приела ограниченията на рутината и въпреки всичко все още обичаше съпруга си.

Първата й мисъл беше да се хвърли и да го прегърне, но се уплаши, че може би няма да успее да стане. Вместо това продължи да седи и най-сетне успя да събере сили да заговори:

— Не говори така, скъпи. Толкова много те обичам. Каквото и да е станало, каквато и да е причината за това, знам, че заедно ще успеем да се справим. Животът ми, целият ми живот сте ти и децата. Помисли ли за красивите ни деца?

На Джулиан не му беше приятно да гледа как някога силната му, съсредоточена и елегантна съпруга седи съсипана пред него, но се беше подготвил за емоционален спор и нямаше да се отклони:

— Какво за децата, Валъри? Каква е тази майка, която е полупияна през по-голямата част от деня, а после е в несвяст от хапчетата за сън през нощта?

Жената се залюля в стола си, изненадана от жлъчта в гласа му, и осъзна, че това е отдавна очакваният съпружески сблъсък. При все това спокойствието, а не гневът беше най-добрият начин да се справи с ядосания си съпруг.

— Знам, скъпи, знам, но това е така, защото в момента намирам живота си за твърде труден, за да успея да се справя с него. Пътуваш толкова често, а сега и децата са далеч, в училището. Понякога се чувствам толкова самотна. Ето защо пия. Това притъпява тъгата. Колкото до хапчетата, ами те ми помагат да заспивам, скъпи. Обаче мога да спра, наистина. Само трябва да знам, че все още ме обичаш, и ще можем да започнем на чисто отново. Толкова много те обичам.

Лекото избибипкване на мобилния на Джулиан прекъсна излиянието й. Още по-вбесен измъкна телефона от джоба на шитото по поръчка сако. Имаше съобщение от Сали:

Каза ли й вече? Целувки.

„Любимата ми винаги улучва момента безпогрешно“ — помисли си той, докато пъхаше телефона в джоба си и се обърна към обърканата си съпруга:

— Е, не мога вече да приемам, че това е в резултат на съвместния ни живот. Искам развод. Приключи, Валъри. Повече не те обичам.

Ето ги на, четирите думи, които произведоха финалния изстрел. Повече Не Те Обичам.

Валъри наведе глава и замълча, само сълзите й прокапаха от върха на носа й. Усети как отчаянието я залива. Без любовта на съпруга й вече нямаше светлина или сянка, оставаше само сивотата.

Почукването по вратата обяви ненавременното идване на Бен. Той слухтеше вън в коридора и чакаше разговорът да приключи. Наглед, без да забелязва болката на Валъри, влезе равнодушно в кухнята и си избра препечена филийка от подноса. Намаза я с масло и се отпусна на масата. Тя беше шокирана от наглостта, прекалена дори за Бен, и се извърна. На него му беше все едно — неприязънта им беше взаимна. Валъри го смяташе за змия в тревата, а той виждаше в нея стара алкохоличка и воденичен камък за всяка потенциална предизборна кампания.

За да направи положението още по-неловко, той започна да си подсвирква фалшиво „Always Look on the Bright Side of Life“[1], докато дъвчеше доволно откраднатата си закуска. Валъри избърса носа си и се зачуди колко дълго този неприятен дребен човек ще стои на кухненската й маса. Най-накрая той проговори:

— В КОБРА се нуждаят от вас, господин премиер.

И двамата мъже си тръгнаха.

Валъри остана седнала, все още неспособна да помръдне. Сълзите й отново рукнаха и закапаха върху вестника, отворен на масата пред нея. Съпругът й не знаеше, че докато бе гледала телевизия, и тя беше прочела двайсет и втора страница на „Таймс“. Може и да беше неуправляема, но определено не й липсваше интелигентност. Плановете на Джулиан бяха напълно прозрачни за жената, която беше прекарала повече от двайсет години до него. Беше разбрала причината за внезапното желание за развод — съпругът й бе видял възможност да се отърве от нея, без да понесе финансови или материални щети.

Някои политици се вдъхновяваха от нуждата за социална справедливост. Други жадуваха величие. Несъмнено основният подтик на Джулиан, когато най-сетне пое премиерския пост, беше възходът на международната сцена. Събитията от последните няколко месеца обаче ясно сочеха, че плановете му за бъдещето не включват Валъри.

Такива бяха голите факти и тя се разтрепери, когато започна да осъзнава последиците от разигралите се току-що събития. В старанието си да угажда на всички, беше успяла да изгуби идентичността си. Така повече не можеше да продължава.

Огледа се из кухнята и не за пръв път прокле ограниченията, наложени от държавната хазна. Отдавна беше приела, че докато живеят на Даунинг Стрийт, няма да може да угажда на вкусовете си. Опитвала се бе да убеждава Джулиан, че могат да ремонтират кухнята и със собствени средства, но както винаги Бен беше наложил вето на предложенията й.

С ръце върху износената маса и стъпила на линолеума на пода, Валъри бавно изправи гръб, затвори за миг очи и вдиша дълбоко.

Започна да се съсредоточава върху вътрешната си сила, която въпреки пречките й беше помогнала да завърши Оксфорд и да продължи напред, преодолявайки невидимите прегради пред жените в издателския бизнес, за да достигне до управленски пост във „Фърст Стоп“. Дълбоко в себе си знаеше, че все още притежава онази стоманена упоритост, с която беше подкрепяла съпруга си по хлъзгавия му път към върховете на британската политика. Тогава вярваше в себе си и спокойно напусна издателството, защото знаеше, че ще се върне там, когато й се удаде възможност.

Отчаяно опита да докосне този извор на сила, но претърпя неуспех. Засега.

Пресегна се за дистанционното и отново превключи на Джеръми Кайл. Рекламната пауза тъкмо беше свършила и водещият най-сетне щеше да разкрие дългоочакваните резултати.

— Резултатите от ДНК изследването показват, че Шейн не е ваш син — оповести той на затворника.

— Искам развод.

— Не и ти — прошепна Валъри отчаяно. — Не и ти.

Докато публиката се вълнуваше, а водещият си вземаше довиждане със зрителите, започна нова рекламна пауза. Този път рекламираха „Съкровището от мазето“, риалити шоу с участието на най-новия телевизионен любимец Джими Филипс.

Валъри отново изключи телевизора и след като реши, че вече може да се довери на краката си, се изправи и отиде в дневната, където отвори барчето с питиетата. Наля си щедро джин с тоник и отпи не по дамски, преди да се сгуши със задоволство върху дивана. Търпеливо зачака алкохолът да я пренесе на по-спокойно място, където би могла повторно да преживее някогашните щастливи дни с Джулиан.

Валъри Мичъл срещна бъдещия си съпруг още в първия ден на тригодишното си следване по история в колежа Корпус Кристи в Оксфорд. Родителите й я бяха докарали от Ланкашир в стария им форд „Мондео“. Баща й франк се беше попритеснил, че двигателят е загрял, докато караха по М-6 с точно 90 км/ч, необходимата скорост за оптимална консумация на гориво. Беше настоял да спрат в автосервиза на Кийл за половин час просто като предпазна мярка.

— Най-добре да оставим двигателя малко да се охлади, миличка — предложи баща й, паркира внимателно на паркинга и изгаси колата. Щом се настаниха, майка й Шийла измъкна позахабен термос на шотландско каре от бездънната си пазарска чанта. Подпря го на калника и отново бръкна в чантата. Този път извади пластмасова кутия, пълна с пресни сандвичи.

— Искаш ли един хубав сандвич и чаша чай, за да спреш да трепериш, Валъри? Аз поне ще си взема.

Шийла беше настояла да пропътува близо петстотинте километра, за да прави компания на съпруга си.

— Имаме със солено говеждо или със сирене.

— Не, мамо, добре ми е — усмихна се Валъри. Чувстваше се доволна да седи на задната седалка и да наблюдава трафика, който минаваше покрай спрялата им кола. Толкова много хора, които пътуваха към толкова много места, докато семейство Мичъл спокойно седеше и чакаше стрелката на радиатора да покаже, че всичко е наред с двигателя.

— Мамо, ако искате можем да слезем и да пием чай в сервиза.

— О, не, Валъри, миличка, твърде скъпо е. А освен това няма нужда. Взела съм и от любимите ти бисквити „Джами Доджърс“.

Когато франк свали шофьорските си ръкавици и се пресегна за сандвич, Валъри разбра, че ще седят там поне половин час. Сви се още повече на леко захабената задна седалка и объркано проследи как баща й нагласяваше античното радио. Безнадеждно се опитваше да улови резултатите от крикета на дълги вълни.

След още три спирания, няколко игри на отгатвания и много, много часове по-късно древният форд най-сетне стигна до колежа Корпус Кристи в Оксфорд. С помощта на навигаторските умения на съпругата си и с доста употребяван атлас на Великобритания на Кралския автомобилен клуб франк спря колата пред новия дом на дъщеря им. Забеляза удобно място точно до двора и като въртеше волана, успя да паркира като по учебник.

Колата потъна в тишина. За пръв път някой от семейство Мичъл постъпваше в толкова престижен университет и никой не знаеше какво точно да каже. Нервните й родители усърдно се опитваха да скрият безпокойството си, а и самата Валъри не беше много сигурна какво й готви университетският живот. Оксбридж[2] определено си беше предизвикателство. Директорката на училището й се беше опитала да я подготви за предстоящите културни и академични предизвикателства, но Валъри продължаваше да се чувства неуверена като осиновено бездомно котенце.

— О, миличка, огромно е, нали? — отбеляза майка й. Несъзнателно се опитваше да се плъзне по-надолу в седалката си, но не успя заради здраво пристегнатия предпазен колан.

— Толкова се гордея с теб, миличка — добави баща й. — Представяш ли си, нашата Валъри идва в Оксфорд, за да учи, Шийла. Кой би си помислил, а?

Обърнаха се и насърчително й се усмихнаха, а тя гледаше с ококорени очи към величествената сграда от шестнайсети век, която щеше да й бъде дом през следващите три години. Погледна часовника си и си даде сметка, че родителите й скоро ще трябва да потеглят към Ланкашир, ако искат да се приберат същия ден. Пое си дълбоко въздух, пресегна се към дръжката и отвори вратата към бъдещето си.

За нещастие не забеляза връхлитащия колоездач. Вратата се блъсна в кормилото на велосипеда, извади колоездача от равновесие и го запрати на земята.

Джулиан Дженсън забеляза с миг закъснение отварящата се врата. Прелетя над кормилото на велосипеда си и се стовари по лице върху грубата настилка. Усети болезнените охлузвания и само миг по-късно Франк Мичъл се надвеси над него. Франк беше карал курсове за оказване на първа помощ и веднага пое контрола.

— Не мърдай, младежо. Къде те боли? Шийла, скъпа, би ли ми подала аптечката от жабката?

Съблече шофьорското си сако и внимателно го подложи под главата на Джулиан. Валъри реши, че баща й малко се престарава с грижите за якия младеж, който в края на краищата само беше паднал от велосипеда си. Обаче си знаеше, че не бива да му се бърка, когато станеше въпрос за първа помощ — той беше толкова горд с успешно преминатите курсове. Ламинираният му сертификат заемаше гордо място на кухненската стена, поставен в най-скъпата рамка, която Шийла беше успяла да открие в „Джон Люис“.

— Чуваш ли ме, момче? Кажи къде те боли — настояваше Франк, който мереше пулса на Джулиан, преди да реши какви мерки да предприеме.

Първоначалният шок бързо отминаваше и младежът се опита да се измъкне от металната главоблъсканица, която му пречеше да се изправи.

— Не, не мърдай, момче. Опитай да запазиш спокойствие. Тук съм, ще се оправиш — продължаваше Франк със спокоен, уверен глас и много, много северняшки акцент.

Джулиан вече напълно осъзнаваше комичната ситуация. На всичкото отгоре започна да се събира и тълпа от слисани студенти. Нямаше намерение да остане да лежи в цял ръст насред пътя пред Корпус Кристи. Надигна се да седне и за първи път видя Валъри, притеснена и развеселена от дилемата му. Беше слаба, висока, а късата й рокля подчертаваше страхотните й крака. Беше поразен от младежката й красота.

Валъри не разбра, че е станала обект на вниманието му. В действителност никога не се беше замисляла за външния си вид. Пълна отличничка, досега винаги я интересуваха повече уроците, отколкото гаджетата. Забавленията от този род останаха за малкия Монти, кръстен от патриотичния си баща на командира от десанта при Нормандия. Майка им беше направила пътека до телефона в антрето, когато вечер млади дами звъняха с надеждата да поговорят с най-желаното момче в училище.

Но разцъфващата красота на Валъри не остана незабелязана за Джулиан. Усмихнат широко, докато учтиво се измъкваше от загрижената хватка на Франк, той й протегна ръка.

— Здравейте, казвам се Джулиан.

— Валъри Мичъл, а това са родителите ми Шийла и Франк.

Красивият студент с добри обноски бързо успя да я омае.

— Наистина много съжалявам, че ви бутнах от колелото. Надявам се, че сте добре?

Франк беше притеснен заради падането и се канеше да заговори, но Шийла, забелязала химията между дъщеря си и енергичния младеж, докосна ръката на съпруга си. След двайсет и пет години брак нямаха нужда от думи, усмивката беше достатъчна, франк отиде да вземе куфара на Валъри от багажника, докато Шийла започна усърдно да преравя жабката, уж че търси нещо.

— Сега ли пристигнахте? Мога да ви помогна с багажа и да ви покажа стаята.

Валъри кимна и Джулиан й предложи ръката си, за да й покаже пътя. Все още беше изчервен заради случката, но вече не обръщаше внимание на ожулените си крайници и наранената си гордост.

Далечните скъпи спомени избледняха, прекъснати от иззвъняването на телефона до вехтия диван. Валъри вдигна слушалката. Отсреща брат й Монти сърдечно я поздрави:

— Здрасти, сестричке, как си? Може ли да се видим по-късно?

Монти Мичъл беше звезда на крикет и най-новият спортен герой на нацията. Обаждаше се, докато шофираше елегантния си нов Остин Мартин до стадиона „Лорде“, където щеше да играе във втория тест от сериите „Ашес“. Суеверието изискваше винаги преди мач да звъни на по-голямата си сестра. Другите спортни ритуали налагаха да си сложи първо лявата подплънка, да изяде половин сандвич и да държи в джоба си щастлива капачка от бирена бутилка.

Както обикновено Валъри се зарадва на обаждането на малкия си брат и реши да не издава отчаянието си от изминалата сутрин. Разликата във възрастта им беше десет години и чувствата й към него бяха почти майчински.

— Здрасти, скъпи, готов ли си за днес?

— Да, благодаря. Говоря по спикърфона, сестричке, Джулия е с мен в колата. Ще я оставя в „Хародс“, има проба на булчинската рокля.

Ослепителната му русокоса приятелка се въртеше възбудено на седалката от ръчно ушита мека кожа в луксозния автомобил, докато нежно галеше годежния си платинен пръстен „Картие“ с изумруд. Всъщност искаше петкаратов камък, но Монти я насочи към нещо не толкова крещящо. Нацупената Джулия нямаше нищо против показността, но той беше непреклонен.

Списание „Селебрити“ беше поело разходите за приема и медения месец на сватбата им през октомври. В замяна си осигуряваше изключителен достъп до двойката по време на големия ден, заедно с приятелите, семействата и енергичния министър-председател. Щедростта на списанието обаче не покриваше и сватбените пръстени, а вкусовете на Джулия бяха в състояние да пробият доста голяма дупка във финансите на Монти.

Валъри не я харесваше, макар че брат й никога нямаше да го узнае. Най-трудно й беше да понесе лекотата, с която самовлюбената двайсет и две годишна лигла бе успяла да намърда кльощавото си тяло в ролята на разглезеното гадже на националния герой. Освен това никак не беше сигурна във верността на момичето.

Бракът на родителите им беше много сполучлив. Не помнеше да са си разменяли и една гневна дума, а те и до днес гледаха любимото си шоу, хванати за ръце. Трудно щеше да им е да разберат проблемите й със съпруга й, но и романтичните авантюри на Монти можеха да им дойдат в повече. Поклати глава. Държеше се като глупачка. Сватбата на брат й вече беше в ход и щеше да бъде грешка да проектира собствените си притеснения върху неговото бъдеще.

— Не знам дали ще искате, но с Джулиан можете да дойдете и да гледате как разпердушинваме австралийците в следобедния мач. Запазил съм ви две места в нашия сектор, сестриче. Ще дойдете ли? Чудесно ще е да се видим.

— О, надявам се, скъпи. Джулиан в момента е затрупан с работа, но ще се опитаме да наминем за около час някъде следобед.

Валъри знаеше, че въпреки сутрешната разправия и настояването за развод Джулиан не би пропуснал да блесне с отразената светлина на шурея си след успешния мач на „Лорде“. После най-вероятно щеше да обърне халба — две освежаващ ейл като гост на крикет клуба „Марлибън“, а от нея междувременно се очакваше търпеливо да чака някъде, покорно съблюдавайки глупавото правило за недопускане на жени в Дългата галерия.

— Ще бъде страхотно. Надявам се. Наистина очаквам с нетърпение да се видим, сестричке. Много те обичам.

Валъри изпрати на брат си целувка по телефона, преди да затвори, допи питието си и малко нестабилно се отправи към душа.

[1] „Винаги откъм светлата страна на живота“ — песен от „Монти Пайтън“ — Б.пр. ↑

[2] Термин, получен от сливането на имената на две от най-престижните висши учебни заведения във Великобритания — Оксфорд и Кеймбридж. — Б.пр. ↑

4.

Списание „Селебрити“

На другия край на града Сали Симпсън стоеше до покритото със стъкло бюро в ъгловия си кабинет на директорския етаж на списание „Селебрити“. Любуваше се на отражението си в огромното огледало със скосени ръбове в стил ар Деко, което й беше подарък за рождения ден от министър-председателя, нейния любовник. Беше отскочила до фризьорския салон на Джон Фрида за едно бързо издухване на път за работа и сега се радваше на прическата си в стил Черил Коул. Лестър се беше оказал прав, кестенявото отиваше на тена й много повече, отколкото русото. Разбира се, щеше да й се наложи да смени значителна част от гардероба си, но новите предложения на „Прада“ за сезона бяха идеални за тънката й фигура. По-късно през деня щеше да помоли отдела по маркетинг да се свърже с дизайнерския офис.

Решителна и безцеремонна, Сали от три години заемаше редакторския пост на „Селебрити“. Както с всички останали професионални предизвикателства в кариерата си тя със зашеметяващ успех съумя да измъкне списанието от блатото и да го превърне в най-продавания лъскав седмичник.

Някогашно срамежливо девойче, отглеждано от бавачки, тя беше единствено дете на възрастни ирландски родители, които бяха настоявали да завърши образованието си по медицина в Тринити Колидж, Дъблин. Обаче перспективата да обгрижва болни въобще не й се беше понравила. Сали беше много по-заинтересована да подостря молива си, отколкото да точи скалпел, поради което подхвана продължителна любовна връзка с журналистиката, докато редактираше университетското списание.

Много ухажори се бяха опитвали да пленят безгрижната красавица през годините, но тя не обръщаше внимание на тези, които страдаха от липса на опияняващата комбинация от власт и пари. Наближаваше трийсетте, когато се оказа неомъжена и бременна, но след продължил цяла наносекунда размисъл запази детето и изрита партньора си.

Онова време беше ПД — преди Джулиан, онзи Адонис, който се оказа мъжът от мечтите й.

Приближи се още повече до огледалото, за да разгледа по-отблизо костюма, който си беше купила на път за работа. Потупа бузата си. Ботоксът от миналата седмица беше заличил досадните бръчки около носа й за още шест месеца. Това в съчетание с редовната й гимнастика, потенето и режимът й без бира гарантираха тяло, за което всяка трийсетгодишна би умряла, въпреки че вече наближаваше петдесетте. Да, Сали наистина беше много доволна от себе си. Самоуверената редакторка беше убедена, че животът й тепърва ще става много по-приятен.

Служителите й също бяха доволни от главоломния успех на списанието, но знаеха, че трябва да внимават с енергичната си шефка. Тя определено не понасяше глупаците — факт, с който наплашената й заместничка гледаше да се съобрази, когато влезе с плановете за новия брой. Сали беше заложила, че Джулиан най-сетне ще удържи на думата си и ще поиска развод. Щеше да е идеалната възможност да размаже съперницата си на страниците на списанието още тази седмица.

— Как изглежда? — запита тя Мария, която тази сутрин беше облечена с дреха на Армани.

Сали ясно си даваше сметка, че заместничката й, колкото и лоялна да е в момента, се е прицелила в по-висока позиция. Напомняше й на самата нея преди трийсет години и като истински гърмян заек знаеше как да отклони всяко евентуално попълзновение.

Загледана в разпръснатите по бюрото й коректури, Сали се опита да се концентрира, макар да й беше трудно да свали усмивката от лицето си. Заради ширещите се слухове за вероятни избори преди есента политиката беше най-горещата тема във вестниците. Знаеше, че Джулиан още не е избрал датата, и това само подклаждаше напрежението.

Сали беше запленена от темата, но съзнаваше, че политиката е сухо четиво за читателите й. Хората се интересуваха много повече от спортни знаменитости и попзвезди, отколкото от политици. Всъщност в момента изборите бяха последното, което ги вълнуваше. Обаче тя беше жена с мисия, искаше да е първа дама и това означаваше, че Джулиан трябва да спечели. Ето защо бе намислила да насочи вниманието към него, само че представено от по-личен ъгъл.

„Селебрити“ щеше да публикува статия от шест страници, посветена на летните модни гафове на съпругата на премиера.

„За Бога, Валъри!“ крещеше заглавието. Материалът беше написан от човек от екипа й, но бе подписан от топмодел от настоящия сезон. Като илюстрация към текста имаше поредици от неласкави снимки на Валъри, заснети от различни неприятни ъгли.

Подобни снимки понякога бяха предлагани от папараците, но обикновено разсъдливите редактори ги отхвърляха с аргумента „това не е за нас“. Сали беше поискала всички снимки, до които екипът й бе успял да се добере.

— Наистина, скъпа, бих искала да знам какво мислиш.

Мария мислеше, че материалът е нечестен и жесток, но познаваше достатъчно добре шефката си, за да не си позволява да я критикува.

— Мисля, че много ще се харчи, Сал. Тази седмица трябва да продадем поне десет хиляди повече. Какво ще кажеш и за телевизионна реклама към него?

От оплакванията на Джулиан Сали знаеше, че Валъри все повече пие. След днешния удар с развода телевизионната кампания може би щеше да й дойде твърде много, за да я понесе. Погледна отново към снимките и за момент се поколеба. Това наистина ли беше необходимо? Публикуването на подобни снимки беше грубо очерняне в най-грозната му форма.

Като самотна майка Сали беше наблюдавала злостните реакции, с които нейното подрастващо момче Шон се беше сблъсквало. Умното енергично дете от началното училище се затвори в себе си, когато премина в основното. Учителите му не можеха да обяснят промяната, но голямата разлика в поведението на сина й се превърна в продължаващо предизвикателство и за двама им. Шон изкарваше часове в стаята си, играейки на кървави компютърни игри; не желаеше или не беше в състояние да разговаря с майка си.

Сали се наведе, за да приглади гънките на прилепналия по тялото й костюм. Наистина ли беше разумно да се осмива и без това съсипаната Валъри и с телевизионна кампания?

— Да, Мария, моля те. Можеш ли да уговориш цена за рекламен слот в „Коронейшън Стрийт“? Снощи са ги гледали десет милиона души.

Мария кимна, бързо събра коректурите и се постара да напусне колкото се може по-бързо, преди язвителната й началничка да забележи отвращението й. Обаче не трябваше да се тревожи. Сали въобще не я беше грижа за мнението й, прекадено ангажирана със сутрешните събития и с текстовете за Джулиан Дженсън. Отиде до прозореца, погледна към Темза и въздъхна.

„ГОТОВО“ гласеше простичкото съобщение на Джулиан, но тя разбра, че сега най-сетне ще може да планира съвместното им бъдеще. Пътят щеше да е дълъг, а пътешествието често щеше да е осеяно с предизвикателства, но след повече нарушени обещания, отколкото в програма на политическа партия, Джулиан Дженсън беше готов да се разведе със съпругата си Валъри заради нея, Сали Симпсън.

Докато гледаше корабчетата, които развеждаха туристи на скъпи екскурзии по реката, Сали се отдаде на спомените си за първата си среща с министър-председателя.

Разсмя се на глас, като си спомни как беше възседнала писоара в луксозната галерия „Саачи“ на Кингс Роуд в Лондон. За нея не бяха учтивите, но дълги опашки пред дамската тоалетна.

Джулиан се беше измъкнал от скучното събитие и се беше скрил в една от кабинките в тоалетната, за да прати съобщение на гаджето си, достатъчно далеч от зоркия поглед на Бен Уотсън. Зарадван от отговора, той отвори вратата на кабинката и бе шокиран от Сали в нейната рокля от „Прада“ с дължина под коленете, запретната високо. Тъкмо пикаеше, докато яростно набираше съобщение по блекберито си до офиса за късна промяна на някаква страница в тазседмичния брой на „Селебрити“. Стресна се при неочакваната поява на премиера, но запази самообладание.

— Господин премиер, колко хубаво, че тази вечер още не сме се видели, особено при такива смущаващи обстоятелства.

Джулиан се ухили широко на безочието й, кимна разбиращо и се обърна да излезе.

— Но би било също толкова добре да се срещнем в по-подходяща обстановка — добави Сали, малко прекалено енергично.

Той остана с гръб към жената, за която беше сигурен, че знае коя е, но не можеше точно да си спомни, давайки й време да се измъкне от конфузната ситуация и се възползва от възможността крадешком да погледне към полученото ново съобщение.

— Каква чудесна идея. Да държим връзка чрез моя имиджмейкър Бен?

По тропането на токчетата на обувките „Джими Чу“ Джулиан разбра, че жената е отишла до умивалниците. Обърна се към нея, но този път се сблъска с намръщеното й лице. Самото допускане, че трябва да общува с него чрез посредник, я беше вбесило. Особено човек, когото беше победила.

Преди се беше подвизавала във вестниците. Тя бе една от няколкото млади журналистки, наети от главния редактор на бирмингамски вестник, които трябваше да се справят с останките от мачовския имидж и да предложат по-подходящи за женската публика четива. Бен Уотсън беше всемогъщият главен репортер, който не беше приел твърде любезно нашествието на вятърничавите фусти в собствената му територия. Сали го смяташе за сексист и тесногръд макиавелист. Сложи му прякора Ам-Гъл и му го лепна като етикет. При все това той беше изключителен журналист и редовните му, макар и неясно как придобити политически разкрития, укрепваха високата популярност на материалите му във вестника.

Сали обаче беше търпелива жена, убедена, че препалено самоувереният драскач все някога ще стъпи накриво. Фаталната му грешка се прояви, след като привлече внимание върху себе си по време на една от редовните си обедни запивки. Като пълен идиот се беше домъкнал в офиса в боксьорско настроение и бе посегнал пиянски с юмрук на своята съперница. Това поведение можеше и да не бъде взето за нередно преди идването на новото дамско попълнение, но Сали се вкопчи във възможността и докладва на шефа, който ги извика в кабинета си. Въпреки протестите на Бен редакторът не можеше да си позволи да накърни репутацията си и го уволни на мига. Неуравновесеното му пиянско нападение гарантира напускането му без никаква парична компенсация, докато триумфиращата Сали продължи изкачването си по вестникарската стълбица.

След периода на журналистическа немилост Бен започна нова кариера в политиката. Бързо се превърна в мозъка и довереното лице на изгряващата звезда Джулиан Дженсън, а впоследствие — във вездесъщия имиджмейкър на министър-председателя.

Осем години по-късно Бен все още ненавиждаше Сали Симпсън и чувството беше напълно споделено. Докато свирепо търкаше ръце при споменаването на името му, Сали отмиваше неловката среща. Усетил неприязънта й, но без да знае какво я е причинило, на Джулиан му се искаше да изкупи грешката си, но също така му се искаше и да си тръгне. Неуместността на случката в облицованата в бял фаянс мъжка тоалетна в едно от най-лъскавите места в Лондон би могла да създаде проблеми, ако стигнеше до пресата.

— Трябва да се върна при домакините, но може би ако ми дадете визитката си, бихме могли да се видим отново на по-подходящо място?

Сали обаче не можеше да бъде умилостивена толкова лесно. Той наистина ли не знаеше коя е тя?

— Ами, господин премиер, графикът ми е препълнен, но мога да накарам някой от екипа ми в „Селебрити“ да се свърже с вашия пресофис. Сигурна съм, че междувременно с вас можем да уредим нещо.

„Разбира се. Тя е редакторката на онова лъскаво списание“ — помисли си Джулиан. Знаеше си, че това прекрасно създание му е познато отнякъде. Снимката й постоянно беше по вестниците. Леле, че тя изглеждаше твърде апетитна на живо.

— Имам по-добра идея. Защо не откриете място в графика си за лек обяд в Чекърс, да кажем следващата неделя? Винаги е по-добре да те интервюира редакторът — това гарантира много по-голям успех за статията.

Двамата се усмихнаха едновременно и с леко утвърдително кимване Сали се оттегли, като му даде визитката си.

Тормозът, ето за какво Сали щеше да интервюира премиера. „Селебрити“ беше започнало кампания срещу тормоза на работното място, а темата се приемаше изключително добре от читателите. Кампанията беше идея на Мария. Иронията беше напълно чужда за Сали. Авторска статия от Джулиан Дженсън можеше да добави по-голяма тежест.

След седмица и нещо и след две закачливи съобщения по-късно, плановете за интервюто бяха готови. В самия ден Джулиан предвидливо беше отпратил семейството си от Чекърс. Лекият обяд беше уреден и той приветства Сали топло на вратата, преди да я поведе към зала „Хоутри“.

Сали беше въодушевена като ученичка на първа среща. Дълго избира какво да облече, преди да се спре на новата колекция на „Прада“ с висока яка и дължина до коленете. Нищо твърде провокативно, особено за обяд. Не можеше да си спомни някога да се е чувствала толкова нервна — тя, която се чувстваше съвършено спокойна в присъствието на попзвезди и кралски особи.

Магнетизмът на Джулиан Дженсън беше легендарен, но тя винаги го беше отдавала на склонността на разни глупави момичета да се прехласват по знаменитости, така че предаваше всяка покана от Даунинг Стрийт на някоя от екипа, която имаше интерес.

А ето че сега беше омагьосана от този чародей, който излъчваше сила и обаяние. Какво да каже? Чувстваше се като искрица, подхвърляна от тези чувства и — необичайно за нея — беше загубила дар слово. Както винаги, Джулиан бе запазил самообладание.

— Как ще започнем?

Сали веднага поде флирт и рискува с нахалния отговор:

— Зависи как искате да свършим.

— Едновременно — беше резкият отговор на Джулиан, който я срази.

Това се случи преди две години и връзката им беше разцъфтяла, без да се налага намесата на Бен. От източниците си тя знаеше, че Ам-Гъл е бесен и е решен да се отърве от нея. Само че Сали никак не беше притеснена. Все още знаеше къде са заровени всички скелети и макар изданието да бе потулило причината за напускането му навремето, тя беше уверена, че Джулиан определено няма да приеме леко вестта, че говорителят му се е опитал да удари жена. Ам-Гъл не би могъл да й навреди, без да се самоунищожи.

Сега обаче си имаше друг враг, който я застрашаваше много по-непосредствено, и докато се връщаше към бюрото си, започна да съчинява уводна статия, посветена на Валъри.

5.

КОБРА

Докато любовницата му кроеше публичен разгром на съпругата му, Джулиан се върна в КОБРА много по-рано от очакваното. Безкрайно нелеп гаф от страна на министъра на отбраната беше заложил на риск живота на заложниците в Афганистан. Шефът на разузнаването беше поискал незабавна среща.

На излизане от номер 10 през главния вход военната министърка беше пренебрегнала дебнещите представители на медиите, които крещяха задължителните си въпроси иззад огражденията от другата страна на улицата. Потънала в мисли за съдбата на заложниците, тя се беше запътила към своя департамент. За нещастие широките обективи на папараците бяха попаднали на документите в дясната й ръка и бяха уловили грифа „СТРОГО СЕКРЕТНО“. На журналистите не им отне много време, за да увеличат изображенията и да се възползват от елементарната й грешка.

„Правителството планира драматична спасителна акция на британски заложници от лагер на талибани“, беше заглавието в сайта на „Таймс“ само минути по-късно. До този момент едва неколцина бяха посветените в заложническата криза. Сега целият свят знаеше и светкавичната акция беше от първостепенно значение.

— Ти си шибана тъпа кучка! — разкрещя се Бен, щом Джудит влезе в КОБРА. — Четеш ли въобще вестници? Широки обективи, свръхсекретни документи и най-известната улица в света… Какъв е проблемът с тази снимка? Не, не е скапаният магазин за алкохол „Уоли“, дето се вижда тук. Говорим за човешки живот.

— Какво става с тебе, по дяволите? — продължи да излива яда си той. — Знаеш, че това стана с Манделсън, а той е умен. Стана и с Каролайн Флинт и — нека си го кажем, скъпа — краката й са по-хубави от твоите, обаче изненада, камерите предпочетоха документите пред бедрата й. За Коледа ще ти подаря шибано куфарче. Ще ти трябва, за да натикаш в него ненужните си документи за бюрото по труда.

Джудит цялата се изчерви и се промъкна до мястото си. За момент никой друг не проговори. Излиянието на Бен наистина беше прекалено, но всички осъзнаваха величината на грешката и възможната й цена. Най-сетне мълчанието беше нарушено от насечения говор на шефа на разузнаването:

— Господин премиер, ако мога да ви запозная с последните събития. В момента вярваме, че има две укрепления, в които трябва да проникнем. Врагът иска откуп от десет милиона паунда в замяна на безопасното връщане на всички британци. Освен това настояват за изтеглянето на всички британски войски от афганистанска земя до три месеца. Снабдили сме лидера на талибаните със сателитен телефон, за да може по-успешно да обсъжда бъдещите си искания с нас.

— А дали да не му предложим да си избере и сладоледче във фунийка и новия брой на „Сънди Таймс“ — саркастично го прекъсна Бен, който следеше предаванията на телевизиите с излъчването на известните им факти по заложническата криза.

Въпреки настървените му опити да се свърже с колкото се може повече шефове на новинарски канали с молбата да продължат информационното затъмнение, вече беше твърде късно. Светкавичното разпространение на новината означаваше, че гафът на министърката е бил отразен още преди той да е извадил блекберито си. Като допълнение уебсайтовете акцентираха детайлно върху всеки аспект от ситуацията. Утре щеше да излезе и във всички вестници. Четирийсет и осем часовият гратисен период, който щеше да им помогне да приведат в действие спасителния план, беше станал на пух и прах.

Пренебрегвайки сарказма на Бен, директорът продължи:

— Сателитният телефон ни помогна да установим точната позиция на талибанския лидер и на заложниците. В резултат на място имаме екип разузнавачи. Разполагат с параболични микрофони, които по-късно ще ни позволят да следим преговорите в лагера. Изглежда, че духът на талибаните е висок, особено след очакванията, че германското правителство е склонно да удовлетвори исканията им.

Бен се наведе и зашепна в ухото на Джулиан и за няколко мига в стаята отново настана тишина. Най-накрая премиерът кимна на директора на разузнаването да продължи доклада си.

— Ние предлагаме, господин премиер, да използваме хеликоптери „Чинук“, които да превозят хора от Кралските военновъздушни сили заедно с комбиниран екип на военноморските сили. Няма как да останат незабелязани. Максимална скорост и огнева мощ са предпочитаната опция, като по този начин ще предоставим на врага малко време да реагира и да убие заложниците.

С тези думи директорът затвори папката си и се върна на масата при смълчаната си публика. Почти незабележимо отдръпна леко стола си от министърката, докато сядаше.

— Какъв е максималният риск от нещастни случаи? — запита Джулиан.

— Ами, сър, надяваме се да е съвсем ограничен. Разбира се, мисията е опасна за всички, които участват в нея, включително и за тези, които са там на място. Все пак се надяваме на успешна развръзка с освобождаването на всички заложници, без никаква загуба на военна сила.

Джулиан замълча и затвори очи. Сега стаята беше абсолютно тиха, с изключение на жуженето на претоварената климатична система. Възможностите за действие бяха твърде ограничени. Какво да направи? Една провалена мисия щеше да означава загубата на много хора, но нямаше алтернатива. Отново отвори очи и заговори с решителен тон:

— Да, одобрявам тази мисия. И нека Бог ни е на помощ.

— Много добре, сър.

Бен и Джулиан останаха по местата си, докато другите се заизнизваха навън, за да се заемат със задачите си.

— И така, предложението ми? — настоя Бен, очевидно много доволен от себе си. — Официалното посещение в Тайланд е утре и ще продължи до понеделник, шефе. Дотогава спасителната мисия трябва да е приключила по един или друг начин. Очевидно се надяваме да е успешна. И така, какво мислиш за идеята за една спирка в Хелманд на път за Великобритания? Можем да се задържим там достатъчно дълго, за да вземем с нас освободените заложници и после да се върнем на „Хийтроу“. Всички ще приветстват героя победител. Изборната победа ще е поднесена на тепсия.

Джулиан обмисли плана и изтласка назад мислите за не толкова успешен изход. Бен разчете притеснението по лицето му и смени темата:

— Значи вече е свършено с госпожата?

Джулиан примижа при прямата грубост на говорителя си. Решението да се раздели с Валъри беше ключов момент в живота му. Не желаеше да се връща към събитията от сутринта и болката, която бе причинил на съпругата си. Макар да беше суров с Валъри в кухнята, решението беше тежко. Сега се опитваше да скрие раната и последиците, без все още да е готов да се изправи срещу опустошителния ефект, който решението му щеше да окаже върху децата. Джулиан стана и двамата мъже мълчаливо потеглиха по познатия път към номер 10.

Лековато вмъкнатият от Бен въпрос за Валъри имаше сериозен скрит смисъл. Той знаеше, че слухът за брачния скандал на Даунинг Стрийт може да окаже сериозно отрицателно влияние върху политическата кариера на Джулиан, освен ако не се подходи внимателно. Плановете и кроежите му за звездния възход на премиера бяха изпълнени с предизвикателства и той не възнамеряваше да позволи дребен проблем като развода да му попречи.

Бен вече беше замислил медийната кампания, но искаше да е напълно сигурен в предстоящия развод, преди да се отдаде на черното изкуство, в което беше безспорен майстор. Когато след няколко минути стигнаха до номер 10, той предложи да се разходят в градината. Нуждаеше се от повече време с шефа.

Имаха още време преди срещата в Бялата стая с представителите на организацията „Макмилън“ в подкрепа на раково болните, така че Джулиан се съгласи. Щом излязоха на слънце, двамата мъже отделиха няколко мига, за да се порадват на топлината. Беше горещо въпреки прогнозите за дъжд. Бен се наведе, за да откъсне стрък мента от билковата леха, и я разтри между пръстите си. Ароматът му напомни за коктейл „Пим“, любимото питие на многострадалната му съпруга Гейл. Усмихна се при мисълта за трите им момчета. Сега сигурно играеха футбол на училищното игрище.

Двамата продължиха да се разхождат в относително уединение и Бен забеляза, че шефът му разтревожено си играе с пръстена на малкия си пръст, символ на рода му. Беше се опитвал да го накара да се отърве от него, като му обясняваше, че така прилича на конте. Джулиан, който вече се беше отказал от второто си фамилно име, за да изглежда по-близък до народа, не беше отстъпил по въпроса за фамилния пръстен с печата.

— Знаеш, че ще се погрижа за всичко, нали, шефе? Нашите приятели от Флийт Стрийт ни дължат толкова много услуги. Най-разумно ще е да държим нещата в тайна поне докато минат изборите. След като си опечем работата, страхотната британска публика ще разполага с пет години, за да разлюби Валъри и да се влюби в Сали, ако наистина искаш това.

Бен млъкна, за да даде на шефа си възможност да отрече, че не това иска и се отказва и от Сали, но Джулиан запази мълчание. А, ясно, мечтата оставаше за друг път, помисли си Бен. Нямаше намерение да улеснява Сали, но не му беше времето сега да разравя мравуняка.

— Не се тревожи, държа всичко под контрол. Обади се на Саяи, а аз няколко минути ще поддържам разговора с хората от „Макмилън“.

Джулиан се усмихна с благодарност и пое из градината сам.

— Ало, скъпа, извинявай, че досега не ти се обадих. Имаме сериозна ситуация, която се развива в Афганистан, но го направих — казах й и сега сме само аз и ти.

Сали изписка от щастие при потвърждението на новината. Седеше на ръба на коженото кресло в кабинета си, когато Джулиан се обади. Тесният й костюм не й позволяваше да се отпусне удобно в разкошния фотьойл. Чакането беше свършило. Толкова много мечти бяха разбити през последните две години, че беше започнала да се отчайва. Най-сетне дългите самотни нощи, изпълнени с копнеж по него и прекъсвани от откраднати, но прелестни вечери на смях и любов, щяха да останат в миналото и двамата щяха да заживеят заедно завинаги.

В миналото имаше толкова много болка. Безгрижните й дни бяха отстъпили пред предизвикателството да отглежда сама сина си. Изпитанието се бе оказало по-тежко от очакваното и едва не се бе поддала на мрачните настроения. Понякога горчиво беше съжалявала, задето се беше отделила от бащата на Шон, и беше обмисляла да се върне при него. Тогава Джулиан нахлу в живота й и донесе вълнения, щастие и привързаност. За пръв път в живота си тя си позволи да се влюби.

Толкова много неща имаше да му казва, но всичко можеше да изчака. Вместо това притисна телефона до бузата си и прошепна в слушалката:

— Обичам те.

Джулиан вървеше през моравата и се усмихна на един от градинарите, който садеше салати в саксии в ъгъла на оградената със стени градина. Като установи, че вече не е сам, заговори по-тихо:

— Благодаря, скъпа. Но помни, че не можем да разваляме прикритието си, докато не минат изборите. Обаче задължително трябва да се видим преди това. Ела с мен в Тайланд на официалното посещение. Ще кажем, че подготвяш материал за усърдната работа на премиера — добави Джулиан, доволен от измисления план. Бен щеше да се гордее с него. — Все едно, по-късно ще се видим, скъпа. Чао.

Пусна телефона в джоба си и заизкачва металната стълбичка към терасата. Мина през отворения френски прозорец и се върна в номер 10. Усмивката на Сали угасна и тя се намръщи, когато превъртя разговора в ума си:

„Той защо не ми каза, че също ме обича?“

Наранена от това, което смяташе за проява на коравосърдечност от страна на Джулиан, отиде до настолния си компютър и отново погледна снимките на Валъри. Определено беше уловена в най-неподходящи пози. Прерови изображенията, които дори тя беше отхвърлила в началото като прекалено груби, за да бъдат публикувани. Спря се на снимка на първата дама, която я показваше как седи на масата в една детска градина заедно с тригодишни дечица. Роклята й се беше повдигнала и разкриваше грозновато бельо.

— Страхотно, ето какво ми трябва сега — процеди злобно. Нервно взе чантата си „Диор“, сложи слънчевите си очила и се отправи на шопинг терапия, за да се приготви за пътуването си към Далечния изток.

6.

Тайланд

— Свърши се, господин премиер, СВЪРШИ СЕ.

Бен позвъни на останалия си без дъх шеф в ранните часове с новината, че ситуацията в Афганистан е разрешена. Джулиан внимателно се измъкна изпод лъскавото тяло на Сали, което съблазнително се извиваше отгоре му, и се съсредоточи върху обаждането на подчинения си.

— Успешно ли? — запита Джулиан, като смъкна краката си от леглото и се отправи към банята в луксозния хотел в Банкок.

— Успешно — отговори Бен. — След трийсет минути директорът на разузнаването ще се обади по подсигурена линия в посолството. Ще се видим след десет минути на рецепцията на хотела.

— Ще бъда там.

Джулиан се полюбува на мургавото си мускулесто тяло в огледалото на банята, усмихна се с облекчение и не за пръв път отдаде чест на добрия си късмет. Само за четири години нерешителният и колеблив политик изгря като ярка звезда на световната сцена. Днес усмивка и ръкостискане с Джулиан Дженсън можеха да изгладят много потенциални дипломатически скандали, както беше станало и тук, в Тайланд.

Двете страни си бяха помагали една на друга при многобройни предизвикателства в миналото. Понякога се сдърпваха на теми като национална гордост, а напоследък връзката им с мъка си пробиваше път през деликатни търговски проблеми. Това беше преди идването на пленителния британски премиер с неговите костюми от „Севил Роу“, ръчно изработените му обувки и очарователната усмивка. В допълнение вървяха и отлично образованите кадри от дипломатическия екип, така че скоро всички различия бяха изгладени.

Сега военната операция също беше приключила успешно и Джулиан най-сетне се освободи от стреса, който го бе завладял през последните два дни. И без това знаеше, че англо-тайландските отношения лесно могат да бъдат подобрени. Много повече го тревожеха ежечасните доклади за критичната ситуация в Афганистан, а там резултатът въобще не беше толкова сигурен.

Предупрежденията на Бен, че всяка човешка жертва ще се отрази много зле на рейтинга му, го бяха вбесили. Тогава му беше изтъкнал, че спасяването на хората е много по-важно от броенето на гласове. Отговорът на Бен беше, че достатъчната подкрепа на изборите ще им позволи да продължат усилията си да възстановят Афганистан и да върнат войските у дома. Накрая и двамата мъже можеха да се поздравят с триумфалната развръзка.

Джулиан престана да мисли за тези неща, когато любовницата му влезе в банята гола. Намираше тялото й за впечатляващо като за жена в средата на четирийсетте. Нямаше представа, че тя вече ги бе прехвърлила, а Сали щеше да направи и невъзможното, за да е сигурна, че никога няма да узнае. През двете им години заедно Джулиан постоянно я отрупваше с подаръци и обожание. Коварна и магична, тя притежаваше ум и тяло, които го бяха накарали да пожелае да захвърли всичко и да започне нов живот с нея.

Но изражението на лицето й в момента подсказваше, че има поне един човек, който не е напълно доволен от сутрешните събития. Джулиан погледна часовника си, прецени, че разполага с достатъчно време да поправи щетите, и я вдигна на ръце.

— Ужасно съжалявам, скъпа. Докъде бяхме стигнали?

Бен седеше във фоайето на хотел „Конрад“ и нетърпеливо чакаше министър-председателя, който без съмнение в момента се забавляваше с тъпата си кучка, която пък въобще не трябваше да е тук. Беше бесен, задето Джулиан бе настоял тя да ги придружи в пътуването им. Сега, когато Валъри вече не присъстваше в сценария, Бен планираше внимателно да отстрани и Сали. В сметките му не влизаше да я остави да заеме мястото на първата дама.

Досега Джулиан почти не си беше позволявал да направи и стъпка без напътствията му и Бен беше твърдо решен да не остави жената, заради която навремето беше изгубил работата си, да спечели борбата за надмощие. Добре де, той наистина й се беше нахвърлил, но ако тя опиташе да използва това срещу него, щеше да бъде нейната дума срещу неговата. Определено не възнамеряваше да позволи на Сали да го изхвърли на бунището, след което да поеме контрол над живота на Джулиан. Не и отново.

Бен стисна юмруци и кръвното му започна да се вдига, щом си припомни времето, когато се луташе без работа с бременна съпруга и с дете на ръце. Опита да се съвземе и се върна на събитията от предишната вечер и нощната разходка, прекарана с представителите на лондонските медии.

Беше на проучвателна обиколка из някои от най-отбраните места на нощен живот в Банкок с някои от обичайните заподозрени. Бен беше свикнал да е заобиколен от угоднически драскачи, които да си съперничат за вниманието му. Покана за прием с Ам-Гъл рядко биваше отхвърляна от тези, които го виждаха като ключ към среща с министъра. Мотивите на Бен бяха по-различни. Такива пътувания в чужбина обикновено успяваха да го снабдят с достатъчно материал, с който да държи изкъсо вестниците.

Докато групата си търсеше добро заведение, другите момчета първи видяха Ерика, която тъкмо влизаше в необозначен бар. Първоначално всички помислиха, че дългокраката оскъдно облечена красавица е от правилния пол. После тя се обърна и само най-обърканите не разбраха грешката си. Бен се включи в незрелите шеги и обиди, докато наум си отбелязваше хората.

След твърде скъпата вечеря и още няколко питиета групата се отправи към хотел „Азия“. Неприятните им коментари и подвикванията по време на драг шоуто принудиха охраната да ги изведе навън. Бен всъщност харесваше шоуто, но се постара да не се издаде. Дори се включи в шегите и от време на време удряше по някой събеседник по гърба за подсилване на ефекта. Накрая доста пийналите журналисти тръгнаха към хотела, в който бяха настанени.

По-рано същата вечер Бен беше уредил Сали да бъде ескортирана към отцепения етаж на премиера. За пред охраната тя щеше да подготвя материал за „Селебрити“. Най-сетне двамата останаха сами и Джулиан дискретно я покани в спалнята. Още се забавляваха в леглото, когато групата се завърна.

Междувременно Бен прекара няколко минути из лобито, докато чакаше журналистите да се разотидат. Постоя достатъчно дълго, за да си вземе дискретна бележка кои политически кореспонденти са предпочели да изкарат нощта в чужди стаи. После се отправи към центъра на града до голяма жълта къща без номер на вратата. Вмъкна се неспокойно и си поръча уиски с кола, преди да открие покрито с червен дрелон сепаре, откъдето можеше да наблюдава незабелязано останалите клиенти на бара. Първоначално беше шокиран, когато разбра, че се намира в истински тайландски гей клуб. Беше гледал телевизионни репортажи за изпълнения с предизвикателства нощен живот в Банкок и дори си беше позволил да се порови в интернет, но да го види със собствените си очи беше още по-отрезвяващо. След като реши, че му идва твърде много като за хетеросексуален мъж, Бен се накани да си тръгне, когато видя Ерика да влиза в бара.

Високата тъмнокоса красавица скоро преплете дългите си крака с възедър мъж на средна възраст, който изглеждаше напълно омаян от безупречната й кожа и деликатно татуираните вежди. Оскъдното й облекло се състоеше от сутиен, който почти нищо не скриваше от стегнатите й гърди. Плътно прилепналата по бедрата пола се допълваше от дяволски червени обувки с десетсантиметрови токчета. Съвършена лейди — бой външност. От тайното си убежище Бен се наслаждаваше на сцената и когато Ерика се наведе и прошепна възбуждащо в ухото на туриста, сърцето му се разтуптя. Отне само няколко минути, преди очевидно възбуденият мъж със силен американски акцент да плати безумната сметка в бара и да се отправи с наградата си към близкия хотел.

Бен се подсмихна на лековерието на клиента и се удиви на начините, които хората избираха, за да прекарат почивката си. Скрит в сепарето, усети, че се отпуска. Започна поредното драг шоу, второто му за тази вечер, но първото, което можеше да гледа на спокойствие. Поръча си още едно питие и се почувства доволен в компанията на стария си приятел Джак Даниеле.

Когато представлението свърши, той пресуши чашата си и си погледна часовника. Два и трийсет, време за нощно обаждане. Разсеяно понечи да извади блекберито си, което винаги носеше със себе си с цел дискретни контролни обаждания и имейли. Ръката му обаче се натъкна на нещо много по-меко от резките очертания на телефона.

— Здрасти — прошепна Ерика. — Едно питие?

Преди малко не беше пропуснала да забележи как я наблюдава дребничкият плешив гринго. Честно казано, той не я привличаше особено, но работата не вървеше, а и все още не й достигаха две хиляди долара за последната й операция. Ролексът му говореше за пълен портфейл. Мъже като него никога не носеха кредитни карти в гей барове — парите в брой не можеха да бъдат проследени.

Едно бързо натискане тук в сепарето, после можеха да отидат в някоя кабинка в тоалетната. Като го гледаше, щяха да й трябват по-малко от трийсет секунди, за да се измъкне с портфейла му, преди да си е вдигнал панталоните. Никога нямаше да съобщи на полицията.

— Тъкмо си тръгвах — смутено заекна Бен. — Наистина, тъкмо тръгвах. Време е да си ходя.

— О, не, моля те, не тръгвай точно сега — настоя Ерика и се промъкна още по-близо до него, докато даваше знак на бармана:

— Още едно уиски с кола, Хосе. — После каза на Бен: — Видях те по-рано, че ме гледаш. Има ли нещо, което мога да направя за теб?

— Не, не, не — каза обърканият Бен. — Това наистина не е по моя вкус. Не съм гей.

Ерика се изкикоти на объркването му и плъзна ръката си от вътрешната страна на бедрото му. Той определено се заинтригува и усети как напрежението в мускулите му спада.

— Сигурна съм, че не си. Сигурна съм, че не си — успокои го тя и се промъкна още по-близо. — Сексът и сексуалността не са нещо, от което се притесняваме тук в Тайланд. Щастливи сме да се радваме на живота и с мъже, и с жени. Не издаваме морални присъди, искаме само да се забавляваме. Интересно, нали?

Ерика беше упражнявала кратката си реч, научена от бисексуален професор филолог в продължение на много месеци. Вече беше изгладена до съвършенство. Но Бен въобще не беше убеден и като избута ръката й, сграбчи телефона си и хвърли няколко долара на масата, за да плати питиетата.

— Наистина, трябва да вървя.

— Е, щом се налага. Но ако някога пак дойдеш тук, може би ще си вземем нещо за хапване — подкачи го тя кокетно. — Английският ми не е много добър и бих искала да се упражнявам.

— Да, добре, това би било страхотно. Наистина съм добър учител — бързо каза Бен и хукна към вратата, като се блъсна в празен стол.

Разтърсен от умора и объркване успя да се добере до хотел „Конрад“ само няколко минути преди обаждането от Лондон да го уведоми за края на заложническата криза.

7.

Посолството на Великобритания, Банкок

— Най-искрени поздравления и сърдечната ми благодарност към всички участници.

Джулиан разговаряше по подсигурената конферентна връзка с КОБРА в Лондон. Директорът на разузнаването заедно с шефовете на МИ-5 и МИ-6 се бяха събрали, за да му докладват добрите новини.

— Благодарим ви, господин премиер. Нашият екип свърши първокласна работа и мисията приключи успешно, без да бъдат дадени жертви. Великолепен резултат.

Бен кимна одобрително и пресметна наум, че разполага с достатъчно време, за да инструктира някои от любимите си журналисти за утрешните вестници. Бързо надраска на бележника пред Джулиан: „Детайли“.

Премиерът предаде искането му, както се разхождаше из богато украсената стая, а той започна да си води подробни бележки.

— Ами, сър, операцията започна преди изгрев. Докладвано бе за незначително раздвижване в лагера, а планът ни беше да засечем врага неподготвен и да нанесем мощен и бърз удар. Хората ми нахлуха в периметъра, като се спуснаха с въжета от хеликоптерите. Врагът бързо беше локализиран и макар да бяха дезорганизирани, същевременно бяха и абсолютно безстрашни. След около трийсет минути усилена съпротива те най-сетне бяха неутрализирани ефективно. Всички заложници са били държани заедно и бяха освободени. Отведени бяха в Камп Бастион[1] без никакви наранявания и инциденти. Една от жените е изтърпяла значителни мъчения от страна на похитителите и получава съответната медицинска помощ.

Джулиан потрепери. Знаеше, че дипломатическият език прикрива жестоко сексуално насилие.

— Още веднъж ще ви помоля, директоре, да предадете моята признателност на всички, участвали в довеждането на операцията до успешен край. Добра работа.

Премиерът тъкмо щеше да прекрати разговора, когато Бен отново започна да пише като обезумял. Джулиан се спря, за да прочете бележката, и после отново заговори с Лондон:

— Като знак за моята благодарност, господин директор, бих желал да посетя Камп Бастион. Искам лично да благодаря на нашите храбри мъже и жени, които са рискували живота си. Ще помоля пресаташето да ми организира полета от Тайланд. Освен това ще се радвам да предложа на заложниците да се завърнат в Лондон с правителствения самолет.

— Скапани използвачи са тези политици — измърмори директорът пред събралите се на хиляди километри оттам в бункера под Уайтхол, но високо каза: — Много добре, господин премиер.

Още преди разговорът да е приключил, Бен вече пращаше съобщения до политическите редактори на „Таймс“, „Сън“ и „Телеграф“, привиквайки ги на неофициален брифинг в рецепцията на хотел „Конрад“. Това щеше да им даде достатъчно време, за да публикуват историята в окончателните издания на вестниците си. Допълнителният бонус за Бен щеше да е възможността да си го върне на другите политически издания, които не се бяха отзовали при покриването на скандала с домашната секретарка. Щяха да научат за края на кризата, когато излезете на първите страници на съперниците им. Предстоеше им много да се обясняват, когато се върнеха в Лондон.

— Това ще бъде сензационна новина. Отсега виждам утрешните заглавия: „СВОБОДНИ. Върнахме си ги“. Ето какво ще ти кажа, шефе. Сериозно трябва да се замислим за спечелването на изборите, като се върнем. В ръката ни са.

[1] Основната военна база на Великобритания в Афганистан. — Б.пр. ↑

8.
Август

Даунинг Стрийт

Айла Макгавърн срещна министър-председателя за пръв път, докато седеше неудобно върху сребриста кутия от телевизионна камера в един бус срещу номер 10.

Седеше на кутията и се присвиваше при спомена за неприятния секс с бившия си шеф. Все едно че беше олигавена от свръхцеленасочен лабрадор, който подскача насам-натам с ококорени очи и мокър нос.

Прекара последните две седмици закотвена пред най-известния параден вход на света, но й се струваше, че е там от цяла вечност. Постъпила наскоро в „Приятен ден, Великобритания“ — най-гледаното сутрешно шоу в страната, — тя беше прекалено хубава, за да се радва на добро отношение от продуцентката си. В резултат киснеше на поста тринайсета поредна нощ в компанията на умерено склонния към флирт оператор. Айла беше отегчена и много нещастна.

В четири и трийсет сутринта в мрачните сенки на Даунинг Стрийт тя си облече новото яркоцветно палто „Карън Милън“, леко тясно на твърде слабите й рамене, и се почувства наистина съкрушена. Дори полицаят, който обикновено пазеше на стълбите пред известната врата, беше отишъл да си почива. Несъмнено сега пиеше силен чай с колегите си в центъра за сигурност. Междувременно Айла умираше от студ, без никаква надежда някога да се покаже в ефир. Какво, по дяволите, правеше тук?

Беше се отказала от ролята на акула в провинциалния телевизионен канал, за да се превърне в стръв за пираните в лондонска телевизия с надеждата да спечели слава като водеща на политически предавания и да забогатее като участничка в телевизионната надпревара.

Автобиографията й не беше нищо особено — можеше да се похвали само със средна степен от журналистически колеж и кратък стаж като репортер в местна телевизия. Разполагаше обаче с уникално преимущество — зашеметяваща външност, за разлика от някои нейни състудентки, чиито лица бяха подходящи основно за радиото. Русата й коса, подстригана късо в стила на Туиги, обграждаше алабастрово дяволито лице без нито един недостатък. Поразителните зелени очи загатваха за ирландския й произход и служеха за потвърждение на по-наблюдателните, че цветът на косата й не е съвсем естествен. Може би единственият й недостатък беше неумението й да се облича. Айла нямаше никаква представа кое на какво отива и беше твърде отскоро в телевизията, за да заслужи собствен стилист.

При все това за никого не беше изненада, когато получи първата си работа в Нюкасъл. Несъмнено притежаваше необходимото излъчване и вече започваше да гради кариера, когато бе забелязана от Майкъл Грифтън. Шефът на новините в „Приятен ден, Великобритания“ беше на поредната си обиколка из страната на лов за таланти или просто да се развява безцелно, както се изразяваше заместникът му, когато се натъкна на Айла.

Тя решително прие предложението му за светлините на прожекторите и големия град, но не й отне много време, докато големите й надежди рухнаха. По трудния начин откри, че за красивите момичета, чиято външност им помага с мъжете, е безсмислено да пърхат с клепачи пред жените на ръководни позиции.

— Сигурно замръзваш, сладурче. Това палтенце никак няма да те стопли посред нощ, дори и от хермелин да беше. Много поразяващ цвят. Все едно, не остана много време, докато дойде смяната. Ти добре ли си?

Боб беше мъдър стар оператор, в телевизията бе още откакто Адам е бил момченце и беше виждал много младоци да идват и да си отиват. Някои успяваха, но повечето — не. За това момиче също нямаше големи надежди. Обикновено не избягваше нощната смяна, но сега работеше извънредно, за да спести за четирийсетгодишнината от сватбата си и да я отпразнува така, както на съпругата му би й харесало.

— Да, добре съм. Благодаря, Боб. Днес обядвах доста стабилно. Мисля, че може би съм малко махмурлия! — потръпна Айла.

От тона й той допусна, че това може да е шега, но не беше напълно сигурен. Вместо това подръпна от ръчно свитата си цигара, а Айла отново се потопи в нещастието си, като се обви с ръце заради студа. Наистина нямаше нищо бляскаво около лондонския живот и политиците — всичко си беше шоубизнес за грозни хора. Министър-председателят живееше в къща, която на север нямаше да струва много, а тя беше обградена от тъпи, тъпи колеги. Какви ги беше мислила, за Бога, когато напусна „Вечерна Нортъмбрия“ заради това?

Идването в Лондон се беше оказало груба грешка и беше време отново да се прибере у дома. Уверена, че редакторът, с когото беше спала като застраховка, преди да напусне „Вечерна Нортъмбрия“, ще погледне благосклонно на завръщането й, се зае да планира. За щастие все още пазеше и онези неприлични есемеси от оня тип в ръководството на спортната редакция, които за по-безопасно ги беше махнала от телефона си и ги беше записала на домашния си компютър.

Разбира се, имаше го и дребният проблем със старата чанта — водещата Кристин Соломон, която отказваше да вдигне големия си задник от стола, който по право трябваше да е на Айла. Това обаче не беше кой знае каква драма. Кристин беше направо древна и скоро май трябваше да си прави нов лифтинг на лицето. Айла й даваше най-малко четирийсет. Липсата на Кристин от ефир поне за месец, за да се заличат следите от операцията, щеше да й даде шанс да блесне.

Отново погледна часовника си. Още час и половина до идването на смяната й пред Даунинг Стрийт и тя щеше да може да се прибере и да си легне. За да минава времето, се зае да обмисля триумфалното си завръщане и разсеяно се порови в телефона си в търсене на номера на бившия си редактор. В това време огромната висока и лъскава черна порта се отвори за неясно кой път тази нощ. Айла не обърна внимание. Може би беше чистачът за ранната сутрешна смяна или — което беше по-вероятно — шефът на пресцентъра, който напето щеше да прекрачи прага. Откакто слуховете за неизбежни избори се понесоха преди около месец, на правителствения пресцентър също му се наложи да работи посред нощ.

Точно тогава Боб грабна камерата си и Айла инстинктивно се обърна.

— Давай, хлапе, сега или никога — прошепна той.

Но вместо да се възползва от предизвикателството, младата жена продължи да седи вцепенена от ужас, тъй като срещу нея се усмихваше не друг, а самият Джулиан Дженсън.

След като не успя да заспи, Джулиан с часове обикаля коридорите на Даунинг Стрийт. Както винаги се спря, за да се полюбува на портрета на своята героиня Маргарет Тачър, разположен до Голямото стълбище, възстановено от Уилям Кент през осемнайсети век. Черно-бели портрети и гравюри на предишни лидери също бяха подредени по стените по целия път нагоре по стълбището. Само на Уинстън Чърчил му беше оказана честта портретът му да е изложен два пъти. От време на време портретите бяха преподреждани, за да се освободи място за поредния напуснал поста си премиер. Джулиан не планираше скоро да се снима за целта — вярваше в победата на следващите избори.

Влезе в салона, където за пръв път прие американския президент. Надяваше се, че Монти и другите от отбора по крикет ще празнуват тук победата си в Ашес. Спря и се усмихна на портрета на кралица Елизабет I, поставен над камината. Спомни си как неговата героиня Маги скандално го беше сменила с портрета на Уилям Пит по време на управлението си. „Това е моето момиче“ — разсмя се Джулиан, а после отново се сети за изборите.

От седмици се колебаеше дали да обяви предсрочни избори, или да продължи с управлението още една година, но изкарването на мандата докрай означаваше, че неминуемо силата му ще се разклати. Онези копелета от кабинета вече точеха самурайските си мечове и безмилостно щяха да ги размахат. Успешният завършек на кризата в Афганистан не само му даде допълнително време, но освен това ангажира и съзнанието му. Според Бен сега беше най-удобният момент за обявяването на избори. Джулиан още не беше убеден.

Отиде до дъното на Бялата стая, където Едуард Хийт беше оставил рояла си, и после се върна до стълбището от ковано желязо.

Приседна на стъпалата, втренчи се в портрета на Тачър и се замисли. В ума му нахлуха предупредителните думи на Бен: „Шефе, помниш ли какво му костваше колебанието на Браун?“

Разбира се, беше прав. След дълги колебания дали да обяви предсрочни избори, Гордън Браун беше решил да не го прави. От опозицията успяха да пуснат бутилки бира „Единствено и неповторимо бутилирано кафяво, без никаква сила“ и бързо ги предложиха на превъзбудените журналисти. Все още имаше една бутилка зад тезгяха на „Стрейнджърс бар“, с изглед към балкона на Камарата на общините. Джулиан кисело се усмихна при мисълта за пораженията, които един ядосан имиджмейкър може да нанесе.

Застана до бронирания прозорец с драпираните завеси и се загледа към сумрака пред Даунинг Стрийт. Ето къде беше приключило всичко за Маги, помисли си той, припомняйки си насълзената Маргарет Тачър, когато напусна номер 10 на задната седалка на правителствения автомобил. Не беше преценила правилно настроенията на партията към нея и съпартийците й я бяха предали.

Разсея го красивото дребно девойче с късо подстриганата руса коса и странно неподходящото сигнално оранжево палто, което грееше от другата страна на улицата. Упоритите журналисти си бяха устроили лагер пред резиденцията от седмици в очакване на изборите, макар напоследък броят им да беше намалял. Страната, да не би да губеше интерес? Ако изчакаше още, дали гласоподавателите нямаше да се уморят от спекулации? Или — още по-лошо — в деня, когато най-накрая обявеше датата, нямаше ли да се окажат толкова отегчени, че въобще да не отидат до урните?

В този момент Джулиан Дженсън взе решение: щеше да обяви предсрочни избори. Край на колебанията, жребият беше хвърлен. Погледна към часовника си — показваше четири и половина. Бен още не беше станал, Сали беше заминала за уикенда със сина си и нямаше никой друг, на когото да се довери, така че се зае да прави планове.

Реши, че ще направи изявлението в Розовата градина. Тони Блеър често канеше там медиите за месечни пресконференции, когато времето беше хубаво. Освен това предлагаше и идеалната романтична обстановка за Дейв и Ник[1]. Нали и Джон Мейджър беше произнесъл тук своята реч с „изберете ме или ме уволнете“? Разбира се, точно това щеше да направи, пресконференция в Розовата градина. Брилянтна идея, но на кого да я сподели?

Без напътствията и преценките на Бен Уотсън Джулиан действаше импулсивно. Пренебрегна сигналните сирени, които виеха в главата му, и заслиза по стълбите.

Кимна на изненадания охранител, който се втурна да отваря вратата, и се озова на отсрещната страна на улицата, преди да е обмислил доколко разумно постъпва. Застана срещу слисаната журналистка и остана поразен от прелестното създание. Дори след прекараната безсънна нощ и с почервенял от студа нос, младата репортерка беше поразително красива. Джулиан мигновено забрави мантрата на всички публични личности, особено на Гордън Браун: „Никога не си насаме в присъствието на микрофон.“

— Здрасти, аз съм Джулиан, министър-председателят. Как си? Сигурно замръзваш там вътре. Прекрасно малко създание като теб би трябвало да си е в топлото легло по това време на нощта.

Джулиан се опита да не прозвучи, сякаш флиртува, но се провали безславно. Това трябваше да му е достатъчно, за да спре дотук. Трябваше да се обърне и да хукне обратно към номер 10. Само че попадна под магията на красивото миньонче и упорито продължи:

— Знаете ли какво, вече имам отговора на оня донякъде любопитен въпрос, който всички упорито задавате. Защо не прескочите по-късно до Розовата градина, където ще дам пресконференция?

Операторът Боб не можеше да повярва на ушите си. Отразявал беше безброй политически събития в миналото и беше интервюирал премиери още от времето на Харолд Уилсън, но това никога не беше ставало посред нощ и в отсъствието на говорител. Какви ги замисляше Джулиан Дженсън? Боб осъзна, че това би трябвало да е глупав опит за флирт с младата Айла. Изправи се и започна да записва.

Въпреки похотта и притока на адреналин Джулиан забеляза червената лампичка върху камерата на Боб точно навреме и рязко спря. Започна да се паникьосва. Какви ги вършеше, за Бога, дърдорейки си в мрака със сладката ококорена журналистка? Сега всяка клетка на тялото му крещеше да избяга и да се скрие зад лъскавата врата. Само че го бяха записали и той знаеше, че изречените току-що думи ще бъдат излъчвани до безкрайност, освен ако не успееше да предложи нещо още по-интригуващо. Замисли се. Какво да каже, какво би могъл да каже?

Айла гледаше премиера напълно вцепенена. Никога преди не го беше виждала на живо и той беше много по-красив, отколкото изглеждаше по телевизията. Беше по-висок от нея почти с цяла стъпка и толкова мускулест, че сигурно можеше да я повдигне с една ръка. За момент не можа да се сети дали е женен, но пък всъщност нямаше голямо значение.

Изпеченият прелъстител улови интереса й, но неохотно си даде сметка, че това не е моментът да действа. След като си събра мислите, Джулиан най-сетне отново заговори:

— Наистина се надявам, че не ви е твърде студено, както седите тук нощ след нощ. Предполагам, че сте от някой сутрешен блок. „Приятен ден, Великобритания“, нали? Е, аз бих искал вашите зрители да са първите, които ще узнаят, че планирам да помоля Нейно величество да разпусне парламента. Ще отида по-нататък и ще ви споделя, че смятам да обявя следващите избори за трети октомври. Ще свикам пресконференция в Розовата градина по-късно днес, за да очертая своите намерения.

Айла седеше неподвижна като върху трон на кутията от камерата. Боб здравата я срита, докато продължаваше да записва всяка дума. Неслучайно беше избиран две години поред за оператор на годината. Наистина това беше преди двайсет години, но си знаеше, че все още го бива.

Подтикната да действа, Айла скочи на крака.

— Съобщавате на зрителите на „Приятен ден, Великобритания“, че обявявате предсрочни избори, господин премиер? — изтърси тя на един дъх.

Но вече беше прекадено късно. Джулиан беше дошъл на себе си и вече почти беше пресякъл улицата. Скоро стигна до номер 10 и вратата се затръшна след него.

— Готово — заяви Боб делово. — Свържи се с нюзрума, кажи им, че е потвърдил ексклузивно пред нас и да го обявяват на „Прес Асосиейшън“ най-късно до шест сутринта. Поискай да ни потвърдят авторството в имейл, а ако не го направят — майната им и вместо това кажи на „Ройтерс“. Ще го сглобя тук на крак и след няколко минути ще го получат. А ти ще се оправиш ли с камерата, хлапе?

На Айла й се виеше свят. Не можеше да разбере какво се е случило току-що. Преди пет минути старото момче си свиваше цигара, докато тя уморено зяпаше към огражденията пред тях. После оня близнак на Пиърс Броснан се беше появил отникъде, а Боб се превърна в отривиста новинарска машина, която я обстреля със залп от инструкции.

— Но ние нямаме нищо записано, никой няма да ни повярва — каза тя.

Боб замълча и й подаде слушалките, включени в камерата му. Пусна отново записа на премиера. Айла изписка възторжено и разпери ръце, за да го прегърне, но Боб вече се беше заел да монтира, за да изпрати материала в студиото, все още с цигара между устните.

Междувременно от другата страна на улицата Джулиан беше изпаднал в паника. Вече, без да го е грижа за часа, хукна по стълбите към кабинета си, за да се обади на прессекретаря си.

Бен Уотсън беше напълно събуден дълго преди телефонът му да иззвъни. Уморен от полета, не беше успял да заспи и си припомняше кратката си среща с Ерика. „Добре, да, това ще е страхотно. Наистина съм добър учител.“

Наистина беше смутен от коментара си и изпитваше презрение към станалото. Тъп идиот, пиян до козирката. С охота признаваше, че се гневи лесно и е гадно копеле, но определено не се интересуваше от транссексуални. Реши да се увери, като се протегна в мрака, за да докосне извивките на жена си. Неволно се отдръпна, щом пръстите му се опряха в Гейл. Ако не беше надебеляла толкова след раждането на трите им деца, сега нямаше да го морят такива безумни мисли. И въобще Бен Уотсън знаеше, че няма начин да предпочита мъжете пред жените. Сексуалната му фантазия представляваше красива човешка фигура.

Сети се за съвършенството на Ерика и отново се пресегна неуверено към Гейл. Примъкна се до нея и бързо се задоволи без никаква любовна игра, след което доволен се отдръпна. Точно тогава телефонът иззвъня. Докато отговаряше, Гейл приглушено изстена, оплаквайки смъртта на страстта между тях.

Бен слушаше с нарастващо раздразнение, докато напълно обърканият Джулиан му изповядваше нощното си изпълнение.

[1] Става въпрос за коалиционното управление между консерватори и лейбъристи. Британските медии иронично наричат сътрудничеството между Дейвид Камерън и Ник Клет „Шоуто на Дейв и Ник“. — Б.пр. ↑

9.

Нюзрумът на „Приятен ден, Великобритания“

Майкъл Грифтън се беше напрегнал чак до провисналата си двойна брадичка. Часът беше пет и четирийсет сутринта и шефът на новините на „Приятен ден, Великобритания“ знаеше, че стои пред най-големия извънреден материал, с който каналът някога се е сдобивал.

Но докато затваряше телефона на Бен Уотсън, ясно осъзна, че ако пусне неподготвения монолог на премиера, може да загуби брака си, дома си, а може би и работата си. Джийн беше прекалено толерантна през трийсетте им години заедно. Беше си затваряла очите за многобройните му флиртове, но той наистина отиде твърде далеч, когато онази репортерка забременя.

Още едно публично неудобство за госпожа Грифтън и той беше обречен. В резултат нощните му и наистина случайните му следобедни забежки бяха станали много по-дискретни.

Трейси Паригтън не означаваше нищо за него, но краката й и обещанието за лесен секс се бяха оказали прекалено голямо изкушение по време на пролетната конференция на лейбъристите в Блекпул. За Трейси се знаеше, че не носи на пиене, и Майкъл възнамеряваше да се възползва от ситуацията. Надяваше се, че две чаши шардоне в бара на хотел „Империал“, последвани от обещанието за бутилка изстудено шампанско „Вьов Клико“ в апартамента му, ще свършат работа. Не бе пропуснал да включи и номера си „изиграй си добре картите и ще те направя звезда“.

Добре си спомняше как се отправи към асансьора с Трейси на няколко крачки зад него. Уверен, че са се измъкнали незабелязано, пиянски й се нахвърли и напъха дебелата си длан в дълбокото й деколте, докато вратите на асансьора бавно се затваряха. Оказа се обаче твърде бавно, което позволи на Бен Уотсън да ги заснеме с телефона си като застрахователна полица. И на тази полица в момента й беше дошъл падежът.

Майкъл беше бесен на себе си. Да се надцаква с Ам-Гъл — какво си беше въобразявал? Стисна юмруци толкова силно, че мръсните му нокти се забиха в дланите му. Очуканата пластмасова химикалка, с която си водеше бележки, се пръсна на десетина парченца.

Трейси имаше впечатляващ трик — умееше да завързва с език на възел дръжките на коктейлните череши. Импровизираното представление беше възнаградено от възхитените въздишки на мъжката публика в бара. Майкъл знаеше, че ако успее да я придума да се качи горе, го очаква наистина страстна нощ. Разбира се, това се оказа лесно с обещанието, че ще я назначи като репортер в „Приятен ден, Великобритания“.

Докато се връщаше в спомените си към изтощителната нощ с Трейси, Майкъл отново усети неконтролируемите пориви на страст в лъскавите си полиестерни панталони. Споменът бързо заглъхна с рязкото почукване на вратата и ясното осъзнаване, че изневярата му може да доведе до финансов срив, освен ако не капитулира пред невъзможните искания на Бен Уотсън.

— Влизай — излая Майкъл.

Щом вратата се отвори, той веднага забеляза кипящата активност в нюзрума. Програмният му редактор Керъл Смит го гледаше втренчено.

— Петнайсет минути до надписите, Майк.

Тя говореше спокойно и по същество, привикнала да напътства водещите в слушалките им, докато предаваха на живо пред цялата страна. Специализирала се беше да използва точния брой срички, необходими за изразяването на важността на това, което трябваше да бъде съобщено. Използваше това си умение и сега, за да постигне ефект, Майкъл си даде сметка, че трябва да вземе решение, и то бързо.

— Времето ни притиска. Докато говорим, хората в студиото получават инструкции от новата ми заместничка Джили. Още не си я виждал. Сид е наясно с всичко и е готов да започне. Сузи, разбира се, още е в гримьорната. Въпросите й са записани на аутокюто без нито една от ония сложни дълги думи, които биха могли да я препънат. Ще се заемем ли, Майк?

Директорът на новините се загърчи в стола си и не отговори. Раздразнена, Керъл продължи с по-нисък и по-отмерен тон:

— Казвам, че екипът се намира пред най-големия материал, който този телевизионен канал някога е виждал. Заемаме ли се с това, или не, Майк?

Майкъл затвори очи. Керъл беше видяла, че записът е дошъл, и добре знаеше какво е казал министър-председателят. Каналът разполагаше с извънредната новина за предстоящите предсрочни избори. Историята, която всеки искаше. И не само това. Разполагаха със запис как премиерът флиртува с едно от най-новите попълнения на „Приятен ден, Великобритания“ посред нощ.

Това потвърждаваше все по-ширещите се слухове за донжуановската репутация на Джулиан Дженсън. Истински динамит. Обаче Майкъл знаеше, че с излъчването му се подписва под края на брака си. Нямаше представа как да постъпи и погледна умоляващо Керъл.

Объркана, тя се облегна на вратата и я притвори.

— Действай бързо, Майк.

Керъл знаеше, че шефът й никак не обича да го наричат Майк, даже мрази да му викат Майк, но това беше начинът й да привлече вниманието му върху ставащото извън офиса. Възбудата цареше не само в нюзрума, но и в апаратната. Белинда — режисьорката — вече работеше по началните надписи. Към това се прибавяше оживлението на всички кореспонденти, изкарани от леглата си в неприлични часове и запратени на хиляди места. Всички те бяха готови да пуснат бомбата, за която всеки друг информационен източник копнееше. Това беше нещо огромно.

— Бен Уотсън има снимка — започна Майкъл колебливо.

Редакторката завъртя очи, погледна часовника си и видя, че остават осем минути до началото на програмата. Поклати глава и затвори плътно вратата.

— Не, Майк, кажи ми, че това не се случва.

— Ако пуснем записа, ще я прати на госпожа Г. И всичко свършва — изхленчи той.

Керъл не можеше да повярва на ушите си.

— Да не си оправил Трейси? Затова ли тя си прави тест след партийната конференция? О, Майк, ще се научиш ли някога въобще да си го държиш в гащите?

Керъл беше бясна, но докато часовникът тиктакаше, знаеше, че сега не му е времето за обвинения. На вратата отново се почука. Този път беше Джили.

— Съжалявам, че ви притеснявам, но реших, че ще искате да научите, че изпълнителният директор току-що влезе в апаратната. Чул е за извънредната новина за предсрочните избори и си помислих, че някой от вас може да поиска да е на горещото кресло, когато излезем в ефир.

— Какво?! Той пък откъде може да е научил за това? — извика Майкъл.

Изглежда беше единственият човек в нюзрума, който не знаеше, че на Бари Фритцънбърг все повече му допада едносричната, но затова пък в много други отношения изключително приятна компания на Сузи Ейнджъл, красивата телевизионна говорителка на канала. Джили се извърна и се опита да потисне смеха си. Керъл й се намръщи, преди да се обърне към Майкъл. Всяко съчувствие към клетия стар сваляч се беше изпарило с идването на изпълнителния директор и с осъзнаването, че в момента работата й може да е заложена на карта. И все пак отчаяните му умоляващи очи безмълвно й крещяха.

Въпреки че нюзрумът кипеше, само Керъл и Майкъл от редакторския екип бяха видели досега пълния запис с думите на премиера. Керъл беше подготвена по-рано сутринта от стария си приятел Боб, оператора, който се притесняваше да не би твърде много от служителите да видят интервюто, преди да е излъчено в ефир. Виждал бе много извънредни репортажи да се провалят заради изтичане на информация. Решен този път да не допусне това, незабавно предаде записа на програмния директор.

Керъл се чувстваше разкъсана. Джулиан Дженсън изглеждаше като пълен тъпак, докато флиртуваше открито с красивата млада журналистка пред Даунинг Стрийт. От това определено щеше да се получи голяма история. От друга страна, тя харесваше госпожа Г., мила възрастна дама, от която беше виждала само добрина и подкрепа, докато катереше стръмните стъпала на телевизионните новини. Не беше лесно да си лесбийка в пълния с тестостерон нюзрум. Ако пуснеше пълния запис, онази змия в тревата Бен Уотсън несъмнено щеше да изпълни заканата си и на госпожа Г. Щеше да й се наложи да плати за недискретността на съпруга си.

Погледна към стенния часовник — оставаха пет минути.

— Майкъл, в апаратната, веднага. Джили, подготви Сид. Кажи му да опита да събуди интереса на публиката. Той знае какво да говори. Кажи му да приказва неща като: „Ако сега си включвате телевизорите, да знаете, че имаме изумителни новини за следващите избори“ и всякакви подобни глупости. Кажи му все пак да не разкрива още всичко. Всичките ни конкуренти ще гледат и ще се опитат да ни отмъкнат материала за новините в седем часа.

Джили бързо записваше нарежданията на Керъл, преди да запита:

— Ами Сузи?

Керъл нямаше време за шеги, а и присъстващите и без друго нямаха нужда от тях.

— Убеди се, че онази пикла няма да каже и дума. Внимавай да е усмихнала и да гледа влюбено Сид, но не я оставяй да проговори. Ще бъда там след две минути. Само ще прескоча до редакцията. Изпълнителният директор може да попита защо не пускаме записа на премиера в началото на предаването. Ако пита, кажи му, ами… кажи му, че искаме да подсилим напрежението и ще го пуснем след първата рекламна пауза.

Джил повдигна вежда, но това остана незабелязано за Керъл. Тя вече бягаше по коридора, като предизвика моментен смут в нюзрума, където никога досега не бяха виждали невъзмутимата програмна редакторка толкова да бърза. Джили хукна в обратната посока към апаратната. Майкъл я последва, като се чудеше дали довечера все още ще има легло, на което да спи. Мислите му мигновено се обърнаха към Айла, чийто извънреден репортаж беше предизвикал цялата суматоха. Определено бе показала талант с осигуряването на материала. Ето на, прав се беше оказал, като я нае. Макар да беше сигурен, че тя ще е ценно попълнение в компанията, се улови да се пита дали някога ще може да вкуси забранения плод на тази красива девойка от Нюкасъл.

Разкара тези мисли от ума си и чу познатата мелодия, която съпътстваше шапката на „Приятен ден, Великобритания“, докато изкачваше спиралната стълба към апаратната. Отвори тежката звукоизолирана врата и срещна замъгления, но при все това преценяващ поглед на Бари Фритцънбърг.

— Добър вечер, Майкъл — поздрави го Бари без капка ирония в гласа си.

В отговор Майкъл само леко му се усмихна. Необезпокоен от сарказма на Фритц заради закъснението му, беше наясно, че бъдещето му в момента зависи от следващия ход на Керъл, и пристъпи, за да застане до Джили. Тя тъкмо даваше нареждания на Сид през слушалката му чрез полезен малък бутон на таблото в апаратната. Сид и Сузи поздравяваха ранобудните си зрители от вечното лято на студиото с яркожълтия диван, с кошница сладкиши и кана прясно изцеден портокалов сок, стратегически поставени на ниската масичка за кафе.

Сид — красив, чаровен, около трийсет и пет годишен и мечта за всяка домакиня — беше редовният победител в рейтингите. Към него наскоро се беше присъединила Сузи — ослепителна блондинка, безупречна от перфектната си прическа до роклята си „Соня Рикел“. Тандемът първоначално беше несигурен, но през последните шест месеца рейтингът им се беше качил с петнайсет процента. Двамата се оказаха истинско попадение.

— Здравейте. — Сид говореше на камерата с топлата си приятелска усмивка „повярвайте ми, аз съм телевизионен говорител“, но тази сутрин бе добавил и малко повече припряност.

— Започваме сутрешната си програма с някои изумителни новини. „Приятен ден, Великобритания“ разполага с извънредно потвърждение на датата за следващите избори. Министър-председателят разговаря единствено с нас за плановете си да обяви предсрочни избори.

Отегчените журналисти от ранните блокове в цялата страна незабавно бяха заинтригувани. Обикновено следяха всички сутрешни предавания на разделени екрани с изключен звук, но бягащата лента по време на предаването привлече вниманието им. „Извънредни новини: Министър-председателят обявява датата за следващите избори.“

Керъл следеше излъчването от редакцията, докато отново преглеждаше думите на Джулиан Дженсън. Какъв идиот. Нищо чудно, че Бен Уотсън беше толкова директен с Майкъл по телефона. Хвърли поглед на информационните канали на още един екран пред себе си и видя, че ексклузивната им новина се съобщава и от „Прес Асосиейшън“, позовавайки се на „Приятен ден, Великобритания“ според договорката, но също даваха датата. Мамка му. С цялата драма около Майкъл беше забравила, че офисът на „Приятен ден, Великобритания“ се беше свързал с тях.

Бързо се пресегна към таблото в редакционната и се свърза с Джили в апаратната. Гласът й, както винаги, беше спокоен, но малко по-силен в микрофона:

— Сменяме плана. Накарай Сид да обяви датата сега. Кажи му, че ще видим извънредно включване с участието на премиера след няколко минути, но датата за следващите общи избори е трети октомври.

Майкъл усети странно стягане в гърдите. В сумрака на апаратната внезапно му стана трудно да диша и беше сигурен, че получава инфаркт. Какви ги вършеше Керъл? Ето това е, с живота му беше свършено.

Сид, който също можеше да чува инструкциите на Керъл, почти беше повторил изречението, преди Джили да успее да проговори.

— Драги зрители, мога да ви съобщя, че премиерът сподели изключително за нас, че датата на следващите избори ще е трети октомври. Ще го чуем и от самия него след съвсем кратко време.

Бари беше искрено впечатлен от бързата реакция на главния си водещ. Обаче като погледна към трептящите монитори, които покриваха цяла стена в апаратната, забеляза от камерата, показваща страхотния едър план на Сузи, че тя започва да се цупи.

— Дайте и на Сузи нещо да каже — нареди той.

Керъл изрично беше наредила на Джили да не оставя Сузи да изрече и една дума и погледна умолително към Майкъл, който по някаква причина стискаше здраво облегалката на стола й. Изглеждаше малко блед, но въпреки това успя да кимне в съгласие при думите на генералния директор и Джили се наведе към микрофона си, натискайки копчето за слушалката на Сузи.

— Можеш ли да помолиш зрителите да ни пратят имейли с мненията си? — изкусително прошепна тя.

Бари беше щастлив, като видя как усмивката мигновено се появи на красивото лице на водещата и я зачака да проговори.

— Можеш ли да помолиш зрителите да ни пратят имейли с мненията си?

Беше повторила дума по дума казаното от Джили. Единствено присъствието на шефа потисна смеха в апаратната. Без да губи и миг, Сид се зае да скрие гафа.

— Разбира се, че мога, Сузи. Страхотна идея. Както Сузи току-що ви предложи, защо не ни изпратите по имейл гледните си точки за извънредната новина от този час? За намерението на министър-председателя да обяви предсрочни избори на трети октомври. Ако предпочитате, можете да използвате и Туитър, или да пратите есемес. Начините да се свържете с нас както винаги са в основата на вашите екрани. За нас ще е удоволствие да разберем какво мислите. Нали, Сузи?

— Да — кимна удовлетворената му колежка в блажено неведение за гафа си.

В апаратната Бари кимна с благодарност на Сид за бързата му реакция за прикриването на неловката ситуация. Ето затова му плащаха големи пари и той определено си ги беше заслужил тази сутрин. Майкъл беше облекчен, че главният говорител е във форма, но се притесняваше, че вече започва да посинява, и се опита да диша колкото се може по-нормално.

Белинда тъкмо се канеше да пусне рекламите, когато тежката врата на апаратната се отвори и Керъл нахлу вътре.

— Не пускай рекламната пауза, Белинда, оставаме в ефир. Премини към записа.

Майкъл изхленчи шумно и задиша учестено. Отново се опита да се подпре на облегалката на продуцентския стол, но почти падна, когато Джили, силно облекчена от идването на Керъл, скочи от мястото си. Керъл почти се засмя на шефа си, седна и се зае да напътства Сид.

— Хей, Сид, аз съм, премини към Айла, която чака пред номер 10, а докато говори, ще ти кажа какво да правиш.

Само че Сид не разбра добре инструкциите на програмния си редактор. За щастие Белинда, която добре познаваше водещите, забеляза объркването му. Незабавно го изключи и пусна кадри от скорошното посещение на министър-председателя в Афганистан. Микрофонът на Сид още беше включен, но все пак успя беззвучно да запита Керъл през втора камера:

— Кой?

Тя веднага разбра грешката си. Айла беше нова в канала и никога не се беше показвала в ефир. Сид не я познаваше.

— Извинявай, приятел. Айла Макгавърн. Нова е. Репортажът е неин. Пред номер 10. Всички детайли. На живо.

Белинда пусна записа на Джулиан Дженсън, който говореше с войниците в Хелманд, за да даде възможност на Сид да си нахвърли инструкциите и да събере мислите си.

Междувременно Керъл натисна друг бутон и заговори на колежката му. Задачата криеше опасности, както Джили беше установила, но тя имаше повече опит в наливането директно с фуния.

— Сузи, слушай ме. „Ако сега включвате нашата програма… разполагаме с някои ексклузивни новини… за следващите избори.“

Щом кадрите на премиера свършиха с качването му в самолета за Лондон, придружен от освободените заложници и пикселираните лица на служещите в специалните сили, Белинда отново прехвърли на Сид и Сузи. Сузи заговори първа:

— Ако сега включвате нашата програма, разполагаме с някои ексклузивни новини за следващите избори.

— Точно така, Сузи. „Приятен ден, Великобритания“ разполага с датата, когато всички ще се отправим към изборните урни и това ще бъде по-скоро, отколкото всички очаквахме. Сега да се прехвърлим на Даунинг Стрийт, за да чуем новината от нашия политически кореспондент Айла Макгавърн. Тя разполага с всички детайли за това извънредно събитие. Добро утро, Айла, голяма новина. Какво още можеш да ни съобщиш?

Айла никога дотогава не беше участвала в пряко предаване, макар десетки пъти да се беше упражнявала пред огледалото в малкия си лондонски апартамент. Докато си поемаше дълбоко дъх, знаеше, че сега е моментът да блесне.

Майкъл Грифтън спря с дихателните си упражнения, докато упражняваше умолителната си реч пред госпожа Г., и пренесе мислите си върху протежето си. Керъл беше твърде заета, за да слуша думите на Айла, уверена, че Белинда ще се справи, ако момичето се обърка.

— Сид, искам да се включиш на записа на думите на премиера. Датата на изборите. Извънредният репортаж. Пресконференцията по-късно. Розовата градина. Разтегли нещата.

Айла приключи с:

— … и тогава запитах министър-председателя дали може да сподели нещо повече със зрителите на „Приятен ден, Великобритания“ относно обявяването на предсрочни избори. Сид, той отказа да говори повече и се отправи към Даунинг Стрийт. А сега отново в студиото — завърши чисто тя. Изречение, което беше упражнявала стотици пъти.

Сузи й отвърна със също толкова добре заучена фраза:

— Благодаря. Сид?

— Благодаря, Сузи. Както ви обещахме, разполагаме с ексклузивното интервю с премиера. Научихме, че ще има пресконференция в Розовата градина на номер 10 по-късно през деня. Разбира се, камерите ни ще предават пряко от там за вас. Това определено ще е новината за деня, но нека първо чуем думите на министър-председателя.

— Пусни записа — нареди Белинда и на екрана се появиха кадрите на Джулиан Дженсън пред Даунинг Стрийт посред нощ, който разговаряше с телевизионния екип. Майкъл Грифтън отново изстена и се уплаши да не се разплаче.

Седнали на масата за закуска в номер 10, Джулиан и Бен Уотсън затаиха дъх. Ето го министър-председателят, който като завършен дръвник разговаряше с красивата репортерка пред резиденцията в непрогледния Ирак.

— Ако пуснат пълното ми изявление, това определено ще бъде неприятно.

— Без майтап, Шерлок — изсумтя Бен с палец върху бутона за изпращане на блекберито си. Имейлът с прикрепените снимки беше само на няколко мига разстояние от пощата на Джийн Грифтън.

— Наистина се надявам, че не ви е твърде студено, както седите тук нощ след нощ. Предполагам, че сте от някой сутрешен блок. „Приятен ден, Великобритания“, гали? Е, аз бих искал вашите зрители да са първите, които ще узнаят, че смятам да помоля Нейно величество да разпусне парламента. Нещо повече, ще ви споделя, че планирам да обявя следващите избори за трети октомври. Ще свикам пресконференция в Розовата градина по-късно днес, за да очертая по-нататъшните ни намерения.

Това беше. Нищо повече. Записът свърши с Джулиан, който се отправя през зле осветената улица към номер 10, и Белинда отново превключи към студиото, щом вратата се затвори.

— Ето. Сега знаем, дами и господа. Министър-председателят потвърди ексклузивно пред „Приятен ден, Великобритания“, че ще обяви предсрочни избори за трети октомври — информира Сид.

— А сега, реклами — усмихна се Сузи.

Когато Белинда най-сетне пусна закъснялата рекламна пауза, въодушевено жужене се понесе сред техническия екип в апаратната.

— Обичам те — прошепна Майкъл на програмния си директор.

— Длъжник си ми — отвърна му Керъл и тикна оригиналния запис в ръцете му, след което се отправи към студиото, за да поздрави водещите и да се увери, че са се погрижили за закуската им.

Онези, които бяха гледали програмата от Даунинг Стрийт, реагираха доста по-различно.

— Ах, ти, щастливо копеле — пошегува се Бен и намигна на облекчения Джулиан, който включи чайника, за да направи кафе.

— Черно кафе без захар за мене, шефе. Имам толкова лукав план, че можем да му сложим опашка и да го наречем лисица. Искаш ли да го чуеш, Болдрик[1]?

Джулиан направи кафето, докато Бен набързо превключваше през каналите, за да види какво показват и по другите новини.

Айла не беше толкова доволна от видяното.

— Защо показаха само това? Той каза много повече — оплака се младата репортерка. Беше гледала изявлението на Джулиан по портативния телевизор, като все още си седеше на все същата сребриста кутия, където за първи път срещна премиера. — Ами това, че флиртуваше така? Ясно беше, че ме сваля, Боб. Това със сигурност е добър материал, нали? Никога не сме виждали министър-председателя в такава светлина досега, нали така? Защо не са използвали всичко? Трябва да пуснат целия запис. Ще се обадя в апаратната.

Тя започна да търси телефона в чантата си.

— Остави, захарче — предупреди мъдрият стар оператор.

Боб беше наясно какво точно е станало. Можеше да надуши ръката на Керъл в цялата работа и знаеше, че екипът на Даунинг Стрийт се е задействал на мига.

— Така си е добре. Наведи главица и остави нещата както са си.

Айла беше ядосана и объркана. Какви ги говореше той? Това беше големият й шанс, големият й удар. Разбира се, че нямаше да остави нещата така. Дърт стар глупак, той пък какво знаеше?

Беше в много лошо настроение, когато лъскавата черна врата отново се отвори. Този път се показа мъж, когото не познаваше, с чаша черно кафе в ръка, който пресече улицата, за да стигне до нея. Сигурно беше някой от екипа на пресцентъра. Какво искаше? Трябваше да се свърже с апаратната и не беше в настроение да я прекъсват. Погледна към контролно-пропускателния пункт в края на Даунинг Стрийт и видя, че идват и други новинарски екипи. Може би този човек от пресцентъра се канеше да направи още по-сериозно изявление.

Само че Бен нямаше никакво намерение да разговаря с тях. Мисията му беше просто да ограничи щетите и трябваше да действа бързо, преди другите гладни лешояди да се нахвърлят на плячката си. Кимна признателно на Боб и заговори директно на Айла:

— Събирай си чарковете, скъпа, размърдай си задника и влизай, веднага.

Въпреки категоричното нареждане тя замръзна ококорена пред грубостта на този грозен дребен мъж. Отново Боб се намеси да спаси младото момиче:

— Вземи триножника, захарче. Аз ще се погрижа за камерата и прожектора. Май ти предстои да блеснеш в още един извънреден репортаж.

Няколко мига по-късно Айла се озова насред антрето на номер 10 и отново този много, ама много груб мъж й даваше нареждания:

— Така, слушай. Настанявайте се в кабинета, министър-председателят ще дойде след десет минути. Имаш на разположение пет минути с него. Ще каже, че е замислил да направи изявление специално за „Приятен ден“. Искал е да ускори процедурата, за да се стигне по-бързо до избори. Разбира тревогите на британските граждани и иска нов мандат за пет години, за да осъществи политиката си за образованието и Афганистан. Ясно?

На Айла й се замая главата. Какво ставаше, по дяволите? Вече беше разговаряла с министър-председателя. Сега този нисък плешив тип й казваше, че ще има второ интервю, този път вътре в резиденцията. Защо? Погледна към Боб за напътствие. Той бързо кимна, приемайки предложението.

— Страхотно, благодаря. Само един въпрос, такова… къде е кабинетът?

Бен завъртя очи, а Боб стисна Айла за ръкава и почти я повлече към вратата, като в същото време се обади на Керъл в апаратната, за да я уведоми, че се задава поредният извънреден репортаж преди края на сутрешния блок.

[1] Герой от телевизионната поредица на ВВС „Черното влечуго“. Болдрик е слугата на Злостър Черното влечуго. — Б.пр. ↑

10.

Апартамент на брега на Темза

— Скъпи, той обяви предсрочни избори — провикна се Джими Филипс на новия си съпруг Чарлс, който си взимаше душ, след като бяха правили любов.

Джими гледаше телевизия в спалнята на новия си апартамент край брега. Бяха се преместили едва миналата седмица и мястото беше страхотно. Имаха очарователна стъклена фасада с гледка към Челси Бридж. По не беше излязъл евтино и Джими се нуждаеше от почти всяко пени от новата си заплата на телевизионна звезда, за да подсигури сделката.

Все пак астрономическата сума на наема не го засягаше особено. И без това агентите по недвижими имоти съдираха по три кожи от знаменитостите. Данните за популярността на новото му шоу в прамтайма „Съкровището от мазето“ показваха, че снощи каналът му е бил с най-висок рейтинг. Това беше втората най-гледана програма сред всички телевизионни канали за тази година и почти достигаше новия „Х фактор“, обясни агентът му, когато се обади тази сутрин.

Джими беше отпразнувал подобаващо с новия си съпруг, преди да включи на сутрешния телевизионен блок, докато очакваше току-що закупената ретро машина за чай да изсвири.

— Скъпи, премиерът обяви избори, бързо ела да видиш — каза Джими отново, този път малко по-силно. — Скъпи, чуваш ли?

Полза обаче нямаше. Влезеше ли Чарлс под душа, захванеше ли се да си почиства зъбите с конец, да се сапунисва и един Бог знаеше само какво още, лесно не можеше да бъде изваден от там. Вместо това Джими се пресегна към чая си, облегна се на черните копринени възглавници и се заслуша в Джулиан Дженсън, който уведомяваше нацията за плановете си.

Докато гледаше, мигновено се сети за пресаташето на премиера. Пътищата им се бяха пресекли преди години, когато Бен Уотсън беше репортер на „Бирмингам Ивнинг Мейл“. Джими по това време беше мизерстващ търговец на антики или, ако трябваше да бъде съвсем честен, продавач на боклуци. Двамата млади мъже работеха заедно, когато Джими помогна с идеи за статията „Има ли скрито имане на вашия таван?“.

Последвалата фотосесия премина в импровизирано парти. Това беше преди много време и оттогава Джими не беше виждал младия репортер. Чул беше, че Бен е навлязъл в политическата журналистика. Божичко, много му беше пораснала работата!

Чарлс се върна в спалнята. Малка хавлия едва покриваше най-големия член, на който Джими някога се беше радвал.

— Скъпи, познай какво. Министър-председателят обяви извънредни избори за трети октомври. Това не е изненада? Може би защото заложническата криза в Афганистан приключи толкова добре.

— Наистина, това е интересно. Какво планираш днес за обяд?

Джими разбра, че няма смисъл да обсъжда политически въпроси с партньора си, чиито забележителни качества бяха от друго естество. Вместо това и той се отправи към душа.

11.

Даунинг Стрийт

Джулиан и Бен отново седяха в кухнята на Даунинг Стрийт, но този път гледаха интервюто с Айла в кабинета, което вървеше по сутрешния блок. Времето беше кратко и Бен не беше сигурен дали интервюто ще може да бъде записано и пратено, преди „Приятен ден, Великобритания“ да свърши в девет и двайсет и пет. До утре въздействието му щеше да се е изпарило. При всички случаи трябваше да бъде излъчено днес.

В апаратната Керъл също изпитваше съмнения и за всеки случай беше подготвила записано интервю с Люис Хамилтън. Когато стрелката на часовника удари девет и петнайсет, Бен скочи да прекъсне интервюто, като незабавно извади записа от камерата си и побягна навън през улицата. След малко бърза техническа маши записът можеше да бъде пуснат направо от колата пред номер 10 буквално след секунди.

Бен и Джулиан се качиха до апартамента, за да го изгледат. И двамата бяха облекчени и доволни. Брилянтната идея на прес — шефа за режисирано интервю донякъде облекчи терзанията на Джулиан заради по-ранните му изпълнения. Вместо импулсивно действалия премиер, набързо организираното интервю беше обрисувало шефа му като сериозен и достоен мъж, седнал на бюрото в кабинета си. Джулиан се беше представил спокоен, сдържан и изпълнен с решимост да продължи напред с избори в името на висшето благо на народа на Великобритания.

Щом интервюто приключи, щастливите и усмихнати водещи в студиото на „Приятен ден“ си взеха довиждане до утре. Замени ги поредната реклама на „Съкровището от мазето“ и Бен изключи телевизора.

— Дявол да го вземе, шефе, ама май и този път се измъкнахме. Какви ги мислеше, като хукна посред нощ да разговаряш с проклетите репортери?

Преди Джулиан да успее да отговори, Бен беше прекъснат от мобилния си телефон. Телефонът му не беше спрял да звъни след ексклузивния репортаж в шест сутринта. Журналисти, членове на кабинета и различните специални сътрудници бяха бесни. Защо не бяха уведомени първи? Джулиан малко се интересуваше от гнева им. Беше щастлив, че прес — шефът му беше успял да го измъкне от тинята, и след като се успокои, насочи вниманието си в друга посока.

Джулиан беше поразен от младата репортерка. Толкова беше привлекателна, че спираше дъха с палавите искри, проблясващи в прекрасните й пленителни очи. Докато седеше и я разсъбличаше мислено в кабинета, за малко забрави всичко за предстоящия си развод и бъдещия си живот със Сали. Единственото, за което можеше да мисли, беше безкрайно забавление с това игриво котенце.

— Айла Макгавърн, това е името й. Много ми се иска да я опозная по-добре. Мисля, че много лесно може да се превърне в новата ми фаворитка. Невероятна е, нали?

Бен поклати глава. Джулиан беше един от най-могъщите мъже на света, не му липсваше и остър ум. Семейните пари му предоставяха финансова сигурност, за каквато малцина биха могли да мечтаят. Красив, уравновесен и уважаван, той притежаваше естествено обаяние, с което побеждаваше дори и най-яростната опозиция. Но вежливият и елегантен министър-председател си имаше ахилесова пета и това бяха красивите жени. Ето го пак, седи и се държи като влюбен тийнейджър. Щеше ли някога да се научи?

— Да, сладка е като хамстерче в чаша за чай. Напълно си заслужава човек да прецака цялата си кариера заради нея, бих казал. Няма никакво съмнение. Но все пак, шефе, сега, след като обяви изборите, дали случайно не бихме могли да нахвърлим няколко бързи идеи за бъдещите действия по въпроса?

Джулиан отвърна със закачлив военен поздрав и двамата мъже придърпаха столовете си по-близо до масата. Щом се задълбочиха в задачата си, плахата и напълно облечена Валъри се промъкна в кухнята и колебливо се запъти към чайника. Отчаяно се нуждаеше от сутрешния си чай, но също така искаше да разбере как Бен планира да оправи кашата, която Джулиан толкова глупаво беше забъркал.

След желанието за развод на съпруга й тя избягваше да стои в една и съща стая с него и Бен. Но също така нямаше никакво намерение да се превърне само в бележка под линия в историята на Даунинг Стрийт, без да направи опит преди това да спаси брака си.

Макар желанието да го запази да беше само от нейна страна, Валъри все още отчаяно се опитваше да възстанови доверието и връзката, която някога беше имала със съпруга си. Напълно сериозно беше приела обета си преди двайсет години и все още желаеше да го спази. Лошите времена не би трябвало да означават развод, каквото и да твърдеше Джулиан. Само трябваше да го убеди, че общуването и честността между двамата биха могли да им помогнат да пресъградят онова, което някога бяха имали.

Валъри беше приела, че прекаляването й с алкохола с важен фактор за разпадането на връзката им и много се беше старала да се откаже от чашката. Искаше Джулиан отново да стане зависим от нея и беше поела курс без разпри, препирни и конфликти, докато възвърне силата си и си състави план. Част от този план беше да не излиза на показ. Затова спеше в стаята на Джесика, докато дъщеря им беше на училище, обикаляше из апартамента едва след като Джулиан излезеше. Само че тази сутрин се беше завърнал неочаквано, повел със себе си онази прикрита змия Бен. Беше се забавила колкото се може по-дълго, като подреждаше стаята на Джесика и гледаше как съпругът й се представя доста глупаво в сутрешния блок. Ето на, значи все пак се нуждаеше от нея.

Щом влезе в кухнята, нито един от двамата не си направи труда да вдигне глава от нахвърлените бележки и купчините хартия, които вече покриваха масата. Здраве, образование, въоръжени сили, пенсионери… Под всяка отметка се трупаха все повече и повече материали.

Валъри се зае да приготвя закуската си, но внимателно слушаше двамата мъже, които си подхвърляха коментари.

— С този парламент във ваканция депутатите от задните банки ще ми бъдат бесни, когато се върнат в Лондон. Какво да направя, за да ги умилостивя? — запита Джулиан, започнал да осъзнава магнитуда на импровизираното си изявление.

Беше си дал сметка, че обявяването на избори, без преди това да е уведомил партията, е политическо табу. Сега се надяваше, че прес шефът му е по-наясно с тънкостите на парламентарната система и има решение.

— Добре, значи след като датата за изборите вече е обявена, макар и малко необмислено, но пък с добри намерения, можем да продължим нататък и да поискаме от кралицата да разпусне парламента, смятано от днес. От партията ще бъдат много вкиснати, значи това, от което имаме нужда, е да поддържаме рейтинга ти висок през идните шест седмици, а когато спечелиш голяма победа на изборите, бързо ще им мине. Само не оставяй включен микрофона на ревера си — предупреди Бен.

Валъри кисело се усмихна при „фанатичната“ забележка[1] на Бен и внимателно взе купата със закуската си от очукания шкаф, стараейки се да не вдига дразнещ шум, като хлопа с порцелановите съдове. Не желаеше да смущава сутрешните им кроежи и тихо отиде до хладилника. Главата й вече се проясняваше и тя ставаше все по-уверена, че бракът им може да бъде спасен. Но сега не беше време за отчаяни действия. Трябваше да стои невидима през цялото време, докато бъде готова да разруши прикритието си. Ето това беше планът.

Прекарала беше много часове, бродейки из Чекърс, като се чудеше как я бяха докарали дотук. Когато се завърна в града, обикалянето из провинцията беше заменено от разходки из половинакровата градина на Даунинг Стрийт. Последваха дълги нощи, в които стоеше сама на третия етаж, докато бутилката с джин я зовеше от барчето в другия край на стаята.

Правеше стоически опити да не пие. Първоначално мисълта да изкара целия ден и дори по-лошо — самотните нощи без пиене, се беше оказала неустоимо изкушение. Достатъчно проницателна, за да знае, че упованието й на алкохола е нейният начин за самолечение от депресията, тя беше опитала нови методи, за да повдигне духа си. Четеше и правеше редовни упражнения, плуваше в басейна на Чекърс всеки път, щом беше в провинцията. Зае се и с повече благотворителни дела. Дори помогна на Джулия да избере декорации за масите за сватбата си. Задачата беше тъпа и скучна, но направи брат й щастлив, така че усилията й не бяха напразни. Някогашната Валъри започна да се връща. Онази Валъри, за която се надяваше, че може отново да накара Джулиан да я обикне.

Алтернативата беше непоносима. Родителите й щяха да бъдат съкрушени, брат й щеше да иска да търси отмъщение, а така наречените й приятели щяха да са по-загрижени, че повече няма да ги канят в Чекърс, отколкото от това как се справя сама. В най-мрачните си моменти Валъри се страхуваше, че надеждата да привлече отново вниманието на съпруга си е твърде малка, но въпреки това беше решена да опита.

Джулиан продължи да я пренебрегва дори след триумфалното си завръщане от Афганистан. Честите си отсъствия обясняваше с вечерни заседания в Камарата на общините. Валъри не му вярваше, но в същото време нямаше никакво желание да подлага думите му на проверка — боеше се от това, на което можеше да се натъкне. Прогнозите може би бяха мрачни, но тя не беше готова да приеме поражение. Вместо това реши да се прави на невидима, докато Джулиан най-сетне не се вразуми. Стараеше се да не подхранва съмненията или яда на съпруга си. Засега резултатите бяха добри — двамата не се бяха карали от доста време насам.

Сега съдбата й предлагаше на тепсия една заслужена възможност. Валъри тайно се радваше от решението на съпруга си да обяви предсрочни избори, макар да го беше направил по доста неумел начин. Знаеше, че по време на кампанията няма да има повече разговори за развод. Джулиан може и да беше любимецът на народа, по-популярен дори от Саймън Коуел, но подаването на молба за развод, преди да са минали изборите, си беше политическо самоубийство.

Загледана в двамата мъже, които се съветваха на кухненската маса, Валъри осъзна, че сега е нейният момент, този, който може да спаси брака й. Трябваше да покаже на Джулиан, че не е някакъв тежък товар, а съществена част от живота му. Хрумна й великолепна идея. Пое си дълбоко въздух, облегна се на мивката за повече стабилност и заговори нехайно:

— Добро утро, момчета. Гледах новините от сутрешния блок. Божичко, ще бъдем заети през следващите шест седмици, нали?

Това „ще бъдем“ накара и двамата мъже да трепнат, обаче знаеха, че е права. Каквото и да мислеха за нея, засега тя нямаше да ходи никъде. Все пак не я удостоиха с честта да й отговорят, а просто я пренебрегнаха и продължиха яростно да пишат.

Първоначално Валъри беше обезкуражена от липсата им на внимание, но реши, че слага началото на битката за връщането на любовта на съпруга си, така че пак вдиша дълбоко и опита отново. Този път се прицели в Джулиан.

— Знам, че днес ще си много, много зает, най-малкото защото ще трябва да ходиш при кралицата, за да я молиш да разпусне парламента. И все пак, скъпи, чудех се дали има някаква възможност да освободиш място в графика си и да отидем на „Овал“[2], за да гледаме мача на Монти днес?

Бен се изсмя на безумно тъпото й предложение и се обърна към нея:

— О, ти ли си? Мислех, че те държат прибрана в някой шкаф. Малко сме заети тук, принцесо. Хайде да те няма, къш. Добро момиче.

Махна й с ръка, за да я разкара, намръщи се и се върна към бележките си.

Валъри беше потресена не само от грубостта на Бен, но и от нежеланието на Джулиан да я защити. За момента беше победена, но трябваше да е сега или никога, така че продължи:

— Знам, че е просто глупава идея, особено когато си толкова зает. Само че ти пропусна един от тестовите мачове, докато работеше толкова усилено в Афганистан, за да оправиш онази ужасна заложническа криза. Все едно, Монти ми каза, че днес е наистина важен ден за отбора.

Двамата мъже спряха да пишат и вдигнаха глави. Бен се зачуди какви ги говореше сега побърканата кучка. Направо го влудяваше. Забелязала, че най-сетне е привлякла вниманието им напълно, Валъри млъкна. Сърцето й биеше толкова силно, та си помисли, че ще се пръсне, но беше решена да не бърза с развръзката. На тази техника често беше учила авторите си във „Фърст Стоп“. Спечелиш ли вниманието им, няма нужда да бързаш с кулминацията. Внимателно натопи пакетчето чай „Ърл Грей“ и отвори хладилника, за да си вземе мляко. Да пие чая бял беше северняшки обичай, от който не можеше да се отърве. Най-сетне взе чашата си и продължи:

— Значи, ако Англия днес победи, Монти казва, че ще си върнем „Ашес“. Мисля, че много известни личности ще бъдат там. Сър Дейвид Фрост определено ще присъства, а също и сър Ричард Брансън. Мисля, че и сър Джон Мейджър, и онзи симпатичен Рос Кемп ще са там. Чух, че и Ръсел Кроу отива, както и онзи остроумен тип, как се казваше, хм, Стивън Фрай, да. Вероятно ще туитне по въпроса, има толкова много последователи в Туитър. Монти ми каза, че ни е запазил места и ако решиш, трябва само да му кажем. Все едно, беше само идея. Виждам, че сте заети, така че ви оставям да работите.

Щом Валъри излезе от кухнята, двамата се спогледаха с отворени уста.

— Тя е скапан гений, шефе. Сериозно, има ли по-добро начало на предизборната кампания от снимка как стискаш ръцете на победилите английски момчета, минути след като са били австралийците? Отиваш.

Докато Бен се протягаше към телефона, Валъри стоеше зад вратата и се опитваше да се успокои, облегната на стената. Бяха минали три дни от последното й питае и не беше сигурна дали треперенето не е вследствие на спирането на алкохола, или е заради станалото току-що. Постепенно възвърна самоконтрола си. Реши, че пърхащите в стомаха й пеперуди може би са в резултат на погледа, който Джулиан й беше отправил. Грешеше ли, или той наистина й се усмихна одобрително?

[1] Става дума за гаф на премиера Гордън Браун, който обижда привърженичката на лейбъристите Джилиан Дъфи и я нарича „фанатична“, без да си дава сметка, че микрофонът на ревера му е включен и думите му се предават на живо. — Б.пр. ↑

[2] Международно игрище за крикет в предградията на Лондон. — Б.пр. ↑

12.

Един час по-късно улицата пред номер 10 беше задръстена от настървени репортери, представящи информационни агенции от целия свят. Имаше много борба и блъскане за желаната позиция точно срещу лъскавата черна врата. С всяка минута продължаваха да прииждат журналисти, които насилваха късмета си, като лъжеха, че имат запазени места. Обаче закъснелите ги чакаше разочарование. Опитите да се въдвори ред бяха напразни в ден като този, когато всички се бореха за най-добрата снимка от появата на Джулиан Дженсън. Тълпата беше започнала да се трупа още след излъчването на първото интервю в шест часа сутринта.

Вътре мястото около масата в кабинета също беше оскъдно и политическата температура бе достигнала точка на кипене. Министри, високопоставени партийни членове и финансисти — всички бяха вбесени, задето не са били уведомени преди обявяването на извънредните парламентарни избори. Мнозина бяха дошли специално, за да излеят яда си върху министър-председателя. Въпреки изключителния натиск, на който беше подложен, Джулиан се усмихваше пленително, докато се стараеше да запази спокойствие пред цунамито от разочарования, но усещаше как гневът му започва да бълбука точно под повърхността. Междувременно в съседната стая Бен също усещаше жегата. Двамата със спийчрайтъра на премиера се бяха надвесили над лаптопа. Обмисляха най-точните думи, за да измъкнат Джулиан от потенциалната конституционна криза, като в същото време прегрупираха силите за предстоящата кампания.

Валъри, която беше с повдигнат дух след сутрешното си изпълнение в кухнята, беше успяла някак да се пребори с непреодолимото желание да се почерпи с едно питие. Вместо това се зае с организирането на проверките за сигурността на „Овал“ за импровизираното им посещение след обяда. След свършената работа беше готова да започне втората част от борбата си и тръгна към долния етаж, за да говори с Бен.

Шокирана от политическата активност, която я посрещна, Валъри устоя на изкушението да се върне на спокойствие в апартамента. Днес не можеше да си позволи да се крие. Продължи напред, като се усмихваше на познатите и заговаряше присъстващите, докато търсеше Бен. Най-сетне го откри сред нарастващата група хора, които се тълпяха около монитора, и малко притеснено се отправи към него.

— Може ли да разменим няколко думи, Бен?

Той не беше в настроение да го прекъсват. Махна с ръка към компютъра си, където море от думи бавно се оформяше в някакво подобие на реч.

— Какво, Валъри? Не, Валъри. Какво искаш пък сега, по дяволите? Не виждаш ли, че съм зает? Или си мислиш, че си играя на скапано судоку? Не е така, нали, принцесо? Това е, защото не си играя. Всъщност това, което правя, е да спасявам кариерата на съпруга ти.

Опита се да я отпъди, като й махна с ръка, както беше направил и по-рано, и отново съсредоточи вниманието си върху екрана. Дейвид Камерън може и да вярваше, че говоренето без бележки е удоволствие за тълпата, но Бен Уотсън не смяташе да позволи неговият човек да говори без добре изпипана и осигурена реч. Продължи да пише. Времето беше малко и това трябваше да бъде свършено.

Няколко мига по-късно Бен спря и погледна нагоре, докато обмисляше най-добрия начин да оформи средната част от речта. Вбеси се, като видя, че Валъри още стои на няколко крачки от него и го гледа.

— О, какво, какво, какво? Защо просто не се разкараш оттук, принцесо? Сигурно по телевизията има нещо, което би могла да гледаш.

Само че този път беше отишъл твърде далеч. Бързо си даде сметка за нарастващото недоумение на околните и недоволен от това как Джулиан реагира на начина, по който говореше на Валъри, неохотно промени тона си.

Щом я огледа по-внимателно, Бен беше поразен от удивителната промяна във външния й вид. Прическата и гримът й бяха безупречни, а тя беше облечена в чудесна лятна рокля на „Маккуин“. Помисли си само, че би избрал малко по-тъмно червило.

— Извинявай, че така реагирах, Валъри, но не можеш ли да изчакаш? Затрупан съм с работа.

— Ами, Бен, ужасно съжалявам, че те притеснявам. Виждам, че си много зает. Няма да ти отнема много време, обещавам. Просто искам да те запозная с последната информация. Говорих с охраната и Монти. Всичко е готово за по-късно. Мога да отида на мача, когато и да се освободи Джулиан. Все едно, след като всички са толкова заети, чудех се дали не мога да ти помогна.

— Не — отсече Бен и се върна към лаптопа си.

Само че Валъри възвръщаше силата си и нямаше да позволи на този омразен дребосък да я види победена. Продължи да настоява:

— Хмм, хрумна ми нещо, което може да помогне. Кажи ми какво мислиш, Бен. Чудех се дали ще е уместно да изляза да говоря с пресата отвън. Видях, че има страшно много хора. Мога да отида и да им кажа две-три думи. Нали няма да представлява проблем?

Бен рязко спря да пише, за да обмисли това, което Валъри току-що каза, а гневът му моментално отстъпи на неохотно възхищение. Какво й ставаше на тази жена? Беше в силата си. Лоялна съпруга, която предлага публична подкрепа за усърдно работещия си съпруг — това винаги носеше успех. Откакто Сара Браун се беше обърнала към партийната конференция, пресата обичаше съпружеската подкрепа. Големият въпрос беше дали Валъри щеше да се справи. Старата Валъри определено нямаше да има проблем. Тя можеше да привлече вниманието на публиката. Но на Валъри, посветила се на чашката от месеци, не можеше да се разчита. Струваше ли си рискът?

Огледа я внимателно. Изглеждаше трезва и днес определено се беше справила добре. Саманта Камерън беше изкупила луксозните магазини на Оксфорд Стрийт, но видът на Валъри беше по-вдъхновяващ и достижим. Не му се искаше тя да изглежда твърде модерна. Веднага позна кой е дизайнерът. Високите обувки без съмнение бяха „Джими Чу“. Добре. Да, това можеше и да свърши работа. Какво рискуваше? Ако се провалеше, това щеше да улесни разкарването й след изборите. Ако се справеше добре, това щеше да се отрази добре и на съпруга й, а като станеше дума, щеше да се отрази чудесно и на него, тъй като несъмнено той щеше да бъде поздравен за идеята. Какво би могъл да загуби?

Бен още повече смекчи тона си и се изправи, за да я изведе от обсега на слухтящите.

— Сигурна ли си, Валъри? През последните няколко седмици животът ти не беше никак лек. Журналистите могат да бъдат доста жестоки, ако усетят какъвто и да е признак на слабост. Мислила ли си за това какво ще им кажеш?

— Е, ако трябва да съм честна, досега не съм мислила върху това, Бен — излъга Валъри и леко помръдна рамо, за да изтласка лепкавата ръка на Ам-Гъл от себе си. Продължи да върви към входната врата. — Предполагам, че ще им говоря така, както бих разговаряла с майка си. Ще кажа как от седмици Джулиан се терзае с обявяването на предсрочните избори. Той наистина иска да постъпи по най-добрия начин за британския народ и има нужда от още един мандат, за да осъществи плановете си за социални реформи. Нещо такова, във всеки случай.

Не толкова впечатляващо като Сара Браун с нейното „той е моят герой“, каза си Бен, но все пак рискът си струваше. Кимна й. Валъри се усмихна и се обърна към вратата.

— Всичко ще бъде наред, не се притеснявай. Извинявам се, че те прекъснах. Оставям те да си довършиш речта.

Щом Бен тръгна да търси Джулиан, Валъри спря за миг в антрето. Смелостта внезапно започна да я напуска. Дали не се беше пренапрегнала? Дали превъплъщението й не беше твърде преждевременно? Ами ако притесненията на Бен бяха основателни и тя не можеше да измисли какво да каже? Какво щеше да стане, ако журналистите се държат враждебно с нея? Нямаше ли да се разочароват, ако видят нея, а не Джулиан?

Хиляди въпроси нахлуха в главата й и тя се разколеба. Искаше й се да хукне с всички сили към апартамента и да грабне бутилката джин. Но ако имаше някаква надежда за втори шанс за брака й, сега беше времето да се изправи срещу страховете си и да потърси вътрешната си сила. Сега беше моментът да блесне.

Изправи решително рамене. Пое си въздух, погледна се за последно в огледалото, усмивката застина на устните й и тя учтиво кимна на охранителя.

С отварянето на вратата я заслепиха светкавиците на фотоапаратите. Миг по-късно последваха изненадани възклицания, когато чакащите журналисти разбраха, че пред тях стои съпругата на министър-председателя. Сама.

13.

Списание „Селебрити“

Сали Симпсън влетя в заседателната зала, където беше свикала екипа си на съвещание за обяд. Оскърбителните снимки с модните гафове на Валъри се бяха продали добре и бяха получили широко отразяване в националните медии. Навсякъде бяха посочили авторството на „Селебрити“, което пък бе осигурило безплатна реклама за списанието. Издателят й наистина беше много доволен.

Според Сали Валъри твърде дълго беше шествала по страниците на вестниците в ролята на умна и вдъхваща увереност жена. Сега, когато положението й беше разклатено, бе идеалният момент да бъде напълно изкарана от равновесие и тя знаеше точно как да го постигне. Сали не беше подготвена да рискува Валъри да се възстанови от меланхолията си. Знаеше, че първата дама е костелив орех и бе преодолявала много беди, докато си спечели любовта на хората. На това трябваше да му се сложи край. Налагаше се Валъри да си отиде. Оставаше дребната подробност да се увери, че любовникът й ще бъде преизбран, което беше и причината за днешния работен обяд.

Екипът й беше съставен от енергични двайсетинагодишни момичета, насядали около овалната маса от американски дъб. Блекберитата стояха настрани и бележниците бяха готови, когато редакторката влезе. Момичетата й се бяха научили първо да преценяват настроението й, преди да решат как да се държат. С облекчение видяха, че шефката им, която от две седмици беше в необичайно добро разположение на духа, отново е доволна. Незабавно всички бяха изпълнени с желание да привлекат вниманието й с приготвените изрезки от вестници и редакционните предложения за идната седмица.

Сали топло се усмихна на ентусиазираното, но леко притеснено море от лица. Добре си спомняше собственото си катерене по редакторската стълба. Родителите й бяха бесни, че е загърбила „почтената“ си професия и е избрала до известна степен непристойния журналистически занаят. Още със започването си се разочарова, като разбра, че времето, отделено на университетското списание, не струва почти нищо в реалния живот. Първоначално старите драскачи прибързано й се подиграха, но когато най-сетне успя да си осигури работа в местния вестник, Сали бързо се научи, че злостният хумор е ключът към приемането й. Това беше умение, което родителите й ненавиждаха и това ги отдалечаваше все повече и повече от нея, докато накрая се отчуждиха напълно. Сали наистина съжаляваше, че все още не са виждали сина й Шон.

— Здравейте, дами, големи продажби имахме миналата седмица, браво на всички участвали. Наистина страхотно. Тази вечер ще има шампанско в Сохо Хаус за всеки, който може да дойде след работа. Обаче не можем да си позволим да лежим на лаврите си. Следващият въпрос е как ще повторим успеха си тази седмица, след като премиерът свика предсрочни избори. Не се заблуждавайте, че ще бъде лесно. Научих от много по-умни от мен хора, че политиката не продава. С други думи, кой би си помислил, че Ватиканът някога ще стане интересен, докато не се появи Дан Браун?

Около масата се понесе кикот.

— Както и да е, дами. Някой има ли идеи как да направим политиката достатъчно секси, за да я продадем на читателите си идната седмица?

Никой не проговори — бяха наясно, че въпросите на Сали са риторични, тъй като вече беше изложила мислите си. Тя любезно продължи да настоява:

— Никой? Добре, тогава аз ще започна. Проблемът с политиците е към кого ще насочат кампанията си, така че да привлекат вниманието на страхотната британска публика. В миналото сме се сблъсквали с какви ли не стереотипи, сред които се открояваха „устърската жена“, „мъжът край магистралата“, дори „лумпените от гетата“.

Сали веднага беше изненадана от празните погледи. Ясно беше, че повечето от младите нямаха никаква представа какви ги говори, нито имаха понятие колко важни са таргет групите. Не помнеха, че Тони Блеър, докато гледал как някакъв мъж мие неговия форд „Мондео“, видял в него трийсетинагодишния домовладелец със среден доход, от когото лейбъристите се нуждаеха, за да победят торите. Джулиан беше направил същото с „любителите на Бакарди Брийзър“. Сали се фокусира върху образа на своя красив, грижовен, интелигентен, остроумен, внимателен и секси любовник, който скоро щеше да стане завинаги неин. Неохотно се отърси от мислите си и отново се върна в залата, решена да направи всичко възможно, за да помогне на Джулиан да спечели отново.

— Майките в интернет, „кибер — мамите“, ето върху кого трябва да се съсредоточим. Те са ключът, те са Свещеният граал и за политиците, и за нашия тираж. Постоянно са в мрежата и нямат нужда от сутрешна среща за кафе, за да се свързват помежду си. Знаят кои проблеми засягат децата им и не се страхуват да задават трудни въпроси. Мисля, че премиерът планира следващата седмица да организира уеб чат с тях.

Сали беше убедена, че въпросните „кибер — мами“ въобще не са в обхвата на радара на Джулиан, но рядко грешеше за обществените нагласи и по-късно щеше да му го предложи. Той щеше да сбърчи нос и да я плесне по задника заради находчивостта й. Бен щеше да се цупи, че не е предложил той идеята, и щеше да се опита да я осуети, но щеше да направи това, което му е казано, а „Селебрити“ отново щеше да е на върха.

— И така, дами, предлагам фотосесия на сладки дечица с чудесни майки. Без грозни бебета, само сладки като захарчета, моля. Мария, трябва да пуснем рекламен банер в mums.net.

Момичетата около масата яростно си записваха, наясно, че Сали отново е улучила право в целта. Ако продължаваше така, доброто й настроение можеше и да се запази.

— Някаква идея за заглавие, Сали? — запита я заместничката й. Роклята й беше толкова прилепнала, че и най-малкото залче от подносите с обяда щеше да й пръсне ципа.

— О, ами нещо такова: „Кликнете за победа“.

Мария си записа предложението й. След като се оправи с този въпрос, Сали бързо продължи към това, което наистина искаше да се появи следващата седмица в списанието:

— Добре. Да преминем към тортите.

Нямаше как да не чуе шумните им въздишки, които сигурно отекнаха до другия бряг на Темза. Повечето от момичетата едва надвишаваха нулев размер дрехи и вероятно не бяха вкусвали торта от десетия си рожден ден. Погледна към почти недокоснатия обяд и гроздови чепки до неизядените сандвичи и неволно поклати глава. Кейт Мое трябваше много да отговаря заради тъпата си публична мантра „Няма нищо по-вкусно от усещането да си слаб“. Сали беше успяла да запази стегнатата си фигура с помощта на упражнения и секс — второто предпочиташе далеч повече пред първото, — но едновременната им употреба бе довела до желания ефект. Като гледаше редовната опашка пред тоалетната след всеки обяд, тя беше убедена, че много от момичетата й бяха избрали далеч по-неприятния метод, заразил живота на мнозина в модния бизнес от десетилетия. Продължи:

— Искам да говорим за празнични торти. Всички знаем за тортите за рождени дни, сватбените торти, юбилейните торти… Е, нека ви осведомя, дами, че те вече са демоде. Този сезон модата за празнуване е коренно различна. Получих имейл от сладкар, който приготвя торти за разводи. Можете ли да повярвате?

Всъщност думите й бяха полуистина. Беше се ровила в интернет за подходящ подарък, който да прати анонимно на Валъри, за да й изкаже съболезнованията си за проваления брак, след като новината бъдеше публично оповестена. Когато откри „разводните“ торти, изпищя от удоволствие. Наслаждавала се беше на всяка секунда, докато преглеждаше безкрайните възможности. Имаше всякакви: от булки, които изхвърляха младоженците си на боклука, до разделена на две торта, върху която бившите съпрузи бяха насочили пистолети един към друг. Накрая, след една забавна вечер, много мислене и поне половин бутилка червено риоха, направи избора си. Щастливо усмихналият съпруг изритва съпругата от последния етаж на тортата, докато любовницата му ловко изскача от другата страна. Колко уместно. Тортата вече беше поръчана и щеше да бъде доставена веднага, щом моментът настъпеше.

Само че както винаги личната победа не й беше достатъчна. Времето, прекарано във вестника, я беше научило, че публичното унижение е съществена част от принадлежността към екипа. Първоначално пренебрегвана и обект на подигравки от онези, които се чувстваха застрашени от елегантното ирландско момиче, тя не се спря пред нищо, докато не я включиха в нощните посещения на баровете, дори това да означаваше, че винаги ще стои настрани като обект на забавление за редактора на новините. Загубила беше броя на случаите, в които бе докарвана до сълзи на отчаяние и доволно отстъпваше пред обидите с кротко примирение.

Докато кариерата й разцъфтяваше, Сали пригоди заученото поведение в начин да се справя с равните си и екипа, без да забелязва, че се превръща в тиранина, от когото някога се бе страхувала.

Сега беше ред на Валъри и тя искаше всички да бъдат свидетели на осакатяващия й срам. Валъри беше елегантната аутсайдерка. Тя беше тази, която щеше да плаче, докато заспива сама вечер.

Стоеше ухилена като котка при мисълта за гадничкия си план, когато учтивото покашляне на Мария я подсети, че присъстващите са започнали да се смущават от поведението й. Взе се в ръце и продължи:

— Все едно, проучих го и дизайните на тортите са сензационни.

Мария долови недоверието на младите жени. Те си мечтаеха за брак като от приказките и въобще не им беше хрумвало за развод, още по-малко такъв, който си струва да го празнуваш. Както винаги тя се нае да зададе въпроса, който всички останали си мислеха:

— Сали, не мислиш ли, че някои от читателите ни биха намерили тортите за развод за малко неуместни и дори безчувствени? Разводът може да бъде много болезнен за хората в подобна ситуация.

Усмивката на Сали моментално угасна.

— Глупости, Мария, трябва ни малко хумор при развода. Накарай Артър Едуардс да снима за нас. Той е страхотен фотограф.

Мария се канеше да опита различен подход, когато вниманието й беше отклонено от голяма група служители в открития офис до заседателната зала. Всички се бяха скупчили около телевизионния екран. Нямаше как да види какво ги е заинтригувало и с позволението на шефката си включи плазмения екран.

Валъри Дженсън стоеше на Даунинг Стрийт сама сред превъзбудените репортери, които се надвикваха с въпроси към нея. Светкавиците на фотоапаратите осветяваха крехката й фигура. Зрителите в заседателната зала бяха не по-малко заинтригувани от колегите си в офиса. Защо, за Бога, Валъри Дженсън стоеше там сама? Къде беше енергичният й съпруг?

Сали трудно можеше да прикрие задоволството си. Най-сетне се случваше, и то пред цялата страна. Всички щяха да се радват на унижението на съперницата й. Тя включи звука и застана със самодоволна усмивка.

— Дами и господа, много ви благодаря за присъствието ви. Извинявам се на всички за това, че бяхте оставени да чакате толкова дълго, и искрено съжалявам, че съпругът ми днес не е до мен. — Валъри направи пауза и Сали въздъхна щастливо. — Както знаете, съпругът ми тази сутрин обяви предсрочни избори за трети октомври. В момента се подготвя за посещение в двореца, за да измоли позволението на Нейно величество за разпускането на Парламента. Защо постъпва така? Е, аз мисля, че е уместно да споделя как през последните четири години съпругът ми неуморно се трудеше, за да постигне това, което смята, че британският народ заслужава. Той е добър, честен и достоен човек, за когото благото на нацията е в основата на неговото управление, и по тази причина реши да обяви парламентарни избори. През последните няколко седмици почти не е спал, работейки неуморно за успешния край на заложническата криза в Афганистан. — След кратка пауза тя продължи: — Това беше огромно предизвикателство не само за заложниците, техните семейства и нашите смели въоръжени сили, но също и за нас като семейство.

Ролята на министър-председателя е да поема тежкия дан на семейния живот. И поради тази причина, дами и господа, и всички вие, които слушате от домовете си, поисках да се възползвам от възможността да разговарям с вас много лично.

Валъри отметна кичур коса от челото си и в този момент я заслепиха поредните светкавици. „Ето на“ — помисли си Сали. Бързият поглед из заседателната зала потвърди, че вниманието на всички е приковано в екрана. Валъри беше на път да рухне пред всички. Животът можеше ли да стане по-сладък?

— Когато товарът понякога изглежда твърде тежък, знам, че любовта, която Джулиан изпитва към семейството си, към мен и нашите две прекрасни деца, винаги му е давала силата да стори това, което вярва, че е редно. Той е решен да продължи с плана си за социални реформи и чувства, че се нуждае от още пет години, за да успее да осъществи намеренията си. Надявам се, че вие, народът на Великобритания, ще покажете същата непоколебима лоялност към Джулиан, каквато той ми е засвидетелствал през нашия двайсетгодишен брак. Защото той наистина е прекрасен човек и аз го обичам с цялото си сърце.

Сали остана безмълвна. Това не можеше да се случва. Залюля се на токчетата си и мигновено се озова на стола от стомана и кожа, а после скочи отново на крака. Борейки се да задуши вика си, изхвърча от заседателната зала.

— Това беше брилянтна идея, Бен — преданата съпруга, стабилния семеен мъж — гласоподавателите ще се влюбят. Ти си гений.

Джулиан беше гледал съпругата си по телевизора в кабинета си, след като Бен беше влетял в кабинета, за да го предупреди за плана. Въобще не беше сигурен, че появата на Валъри е добра идея, но тя вече беше излязла. Сам се учуди от положителните мисли към съпругата си.

Бен беше доволен да си присвои авторството на пиесата. Пък и в края на краищата Валъри преди това го беше попитала за мнението му.

— Благодаря шефе, нищо работа. „Той е прекрасен човек и аз го обичам с цялото си сърце.“ И Уитни Хюстън не би го изпяла по-убедително.

Джулиан сложи дясната си ръка на гърдите си и тъкмо се канеше да каже нещо, когато мобилният му телефон засвири. Обаждаше се Сали. Поколеба се за миг — не беше сигурен какво би могъл да каже на вбесената си любовница. Мелодията на „Американски психар“ започна да се повтаря и паникьосан, Джулиан прекъсна обаждането. Включи телефона си на безшумен режим, бързо го натика в чекмеджето на бюрото и се отправи към колата за двореца.

14.

Две седмици по-късно…

Даунинг Стрийт №10

Джулиан беше изнервен дори повече, отколкото по време на аудиенцията при кралицата, когато трябваше да обяснява импулсивното си решение за предсрочните избори. Наясно беше, че наистина не би трябвало да приема победния английски тим на Даунинг Стрийт по време на кампанията, но предизборната възможност беше твърде добра, за да я пропусне. Бен беше успокоил опозицията, като покани представителите на спортното министерство в сянка. Това беше премахнало всички потенциални протоколни проблеми.

Финалният мач беше минал оспорвано. Англия трябваше да си върне трофея от Ашес, а Джулиан беше наясно, че победата ще създаде усещане за удовлетворение в страната преди изборите. Играчите не бяха го разочаровали и сега беше негов ред.

— Знам, че говоря от името на всеки човек в страната, когато казвам колко се гордея с целия отбор. След годините, в които губехме от Австралия, вие ни върнахте лелеяната купа след незабравим двубой. Ще призная, че нервите ми бяха опънати до краен предел, докато гледах последните няколко оувъра на „Овал“. До последния момент беше напрегнато, но вие, момчета, показахте изумително спокойствие и решимост. И този дух заслужено бе възнаграден с победа. Ще се опитам да не бъда предубеден, но последният рън на Монти беше великолепен. По мое мнение той е най-добрият играч в сериите. Разбира се, крикетът е отборна игра и искам да знаете колко се гордеем с постиженията ви. Лош късмет, Австралия.

Избухнаха ръкопляскания след речта на Джулиан и играчите се върнаха към бирите си. Само че Бен се беше възползвал от телевизионните камери, събрали се на Даунинг Стрийт, за да отразят отбора победител, и беше подготвил допълнително премиера. Щом аплодисментите затихнаха, Джулиан продължи:

— С всички събрани тук се чудех дали не можем да се възползваме от случая и да вдигнем чаши за бъдещите младоженци Монти и прекрасната Джулия. Както знаете, сватбата им ще е на пети октомври, два дена след парламентарните избори. Да се надяваме, че тогава ще имаме двоен повод да празнуваме.

Спортистите вдигнаха чаши и завикаха одобрително.

— Е, това е, момчето ми — самодоволно се подсмихна Бен и се облегна на колоната в дъното на залата.

— И накрая бих искал само да добавя, че се надявам бъдещият съвместен живот на Монти и Джулия да е толкова щастлив, колкото е нашият с Валъри. Убеден съм, че и в идните години всички ще продължим да служим на страната си. Дами и господа, моля да вдигнете чаши за Монти и Джулия.

Щом аплодисментите отново се разнесоха в залата, Валъри стисна Монти за ръката. Толкова се гордееше с него, че можеше да полети.

— Благодаря за партито, сестричке. Всички се радваме, че сме тук, особено Джулия. Да знаеш, че наистина се надявам да сме щастливи като вас двамата с Джулиан.

Валъри се усмихна на мускулестия си брат. Всичко щеше да бъде наред. Джулиан определено беше омекнал след речта й с „прекрасния човек“. И наистина, това, което беше казал току-що, може би означаваше, че е променил решението си за развода. Отпи от газираната си вода и прогони прокрадващото се съмнение, че е играл роля пред камерата.

От „Приятен ден, Великобритания“ бяха единствените поканени на приема с условието, че ще разпространят кадрите от празнуващия британски отбор с другите телевизионни канали. Не беше изненада, че Джулиан бе накарал Бен да се увери, че Айла ще обикаля между гостите с микрофон в ръка, придружена от оператора Боб. Беше най-подробно инструктирана от спортните специалисти в телевизията. И още по-добре, защото крикетът беше игра, която не разбираше. Баща й се бе опитвал да й я обяснява с „когато си вън, значи печелиш, а когато си вътре, значи не върви“, каквото и да означаваше това.

Първо политика, а сега и спорт — две теми, от които нямаше никакво понятие. Беше дошла в Лондон, за да направи кариера в леките забавни програми и педантично беше проучвала всяка звезда от сапунките, попа и филмите в очакване на големия си удар. В момента обаче здравата се стараеше да се ориентира в текущите събития, а крикетът се явяваше днешното й предизвикателство.

Натъкна се на капитана на отбора и прелисти тефтерчето си, отчаяно търсейки предварително подготвените въпроси.

— Здравей, Монти, кои бяха най-добрите ти ининги в сериите и как би отговорил на твърденията, че тази година австралийците се представят много по-слабо от предходните години?

Айла кимна важно и се престори, че разбира, докато чакаше Монти да спре с обясненията, които спокойно можеха и да са на чужд език. Отново погледна бележките си и продължи:

— Наистина ли? А според теб какви са шансовете на Англия да задържи трофея „Ашес“, след като отново се срещнете с австралийците на тяхна земя?

Монти беше наясно, че Айла няма никакво понятие какво го пита. Освен това не я харесваше. Не беше сигурен защо, но нещо в това момиче го караше да се чувства неспокоен.

— Ами мачът в Южна Африка? В същия състав ли ще е отборът?

Монти отвърна, че се надява да е така, може би с вероятността един-двама нови играчи да успеят да се изявят. След като отговори на въпросите й, се усмихна учтиво и се отдръпна. Боб долови враждебността му и я възприе като подкана да се оттеглят. Събрали бяха достатъчно материал.

— Това ще свърши работа, захарче. Да си вървим.

Айла беше облекчена и благодарна за намесата на Боб. Напъха бележника в голямата си дамска чанта, обърна се да си върви и се блъсна в Джулиан. Помисли си, че изглежда поразяващо великолепен, и сърцето й се разтуптя.

— Взе да ни става навик, господин премиер — пошегува се Боб, който знаеше какво точно се кани да направи Джулиан Дженсън.

Наблюдавал беше как министър-председателят държи Айла под око по време на приема и въобще не се съмняваше в намеренията му да се приближи, преди да си тръгнат. Защо иначе предаването им бе получило право за изключителен достъп до лидера? Боб увеси камерата на рамото си и побутна Айла, която все още стискаше микрофона в ръката си пред Джулиан. Опитният старец не искаше младата репортерка отново да се притесни и сам зададе въпроса:

— Нещо да споделите за зрителите на „Приятен ден, Великобритания“, господин премиер?

Разбира се, операторът беше прав в преценките си за интереса на Джулиан към Айла. Премиерът я беше зяпал очаровано, докато тя обикаляше ококорена из тълпата. Копринената й коктейлна рокля без ръкави, която майка й беше купила от „Дебенхамс“, беше съвсем неподходяща за обеден прием, но подчертаваше съблазнително женствените й извивки. Джулиан не беше спирал да мисли за нея от деня, в който обяви изборите. Защо това прекрасно миньонче го привличаше толкова той не знаеше, обаче задължително трябваше да разговаря с нея, преди тя да си тръгне.

Бен го наблюдаваше и видя, че камерата вече записва, докато си пробиваше път към поразения си от любов шеф. Притесняваше се, че Джулиан е на път отново да се прояви като пълен кретен с Айла. Застана точно зад Боб и право пред погледа му.

„Не се прави на идиот“ — каза му само с устни и Джулиан веднага дойде на себе си.

— Да, имам нещо за зрителите ви. Бих искал да споделя колко щастлив и горд съм от нашия английски тим. Връщането на „Ашес“ при такъв силен противник е невероятно постижение. Убеден съм, че говоря от името на всички ваши зрители, когато поздравявам от цялото си сърце всеки един член на отбора. Да поемаме към Южна Африка, ето това ще кажа.

Айла и Боб се усмихнаха. Операторът знаеше за тъмните сили на Ам-Гъл, който надничаше зад лявото му рамо, и веднага улови промяната в поведението на министър-председателя. От фамилиарничещ сваляч се беше превърнал в съсредоточен нормален мъж, здраво държан на каишка от ръководителя на пресцентъра си.

От своя страна Айла беше щастлива, че най-сетне може да се отправи към телевизията с още едно интервю на премиера. Политическият редактор, който беше решил, че не си струва да се ходи на приема — не че някой го беше питал, — се бе присмял на учтивата й молба за съвет какво би могъл да каже Джулиан Дженсън пред камерата.

— На тебе ли, мило? Не бих се тревожил за това. Ти си изживя петнайсетте минути слава. Не се престаравай и бъди добро момиче.

Пренебрежителните му думи все още звучаха в ушите й, докато събираше кабелите от оборудването на Боб. Ха, сега ще видим кой ще се смее последен. Слава Богу, че не се беше поддала и не се беше забила обратно в провинцията. Репортажът й за изборите я беше измъкнал от нощния мрак, за да я издигне до примамливите висини на дневен репортер. Беше решена да стигне още по-далеч и вече беше хвърлила око на стола на Сузи, но засега беше доволна да изчаква удобния момент.

След като се увери, че оборудването и камерата са прибрани на безопасно място и шефът му повече няма да може да се направи на идиот пред цялата страна, Бен се отдалечи. Изпитваше силно желание да поговори с доста впечатляващия боулер, чиито атлетични умения бяха белязали сериите.

Щом се отърва от Бен, Джулиан отново беше оставен на милостта на хормоните си, които управляваха тялото му, и галантно съпроводи Айла към стълбището. Боб вървеше няколко крачки след тях, обаче беше наострил уши.

— Страхотно интервю отново, Айла, благодаря. Вашето предаване наистина се нуждае от нещо свежо като тебе по време на кампанията. Това ще са доста дълги шест седмици и една млада и енергична репортерка с — да кажем — определен усет към политиката, е точно това, което им трябва. Ще уредим необходимата акредитация, за да можеш да се включиш. Ще накарам Бен да говори с редактора на новините.

Айла не беше сигурна точно какво означава поканата, но като погледна сияещото лице на Джулиан, реши, че би трябвало да се чувства поласкана от предложението. Ако можеше да избира, би предпочела по-скоро да седи на дивана до Сид, отколкото в буса с Боб, но нямаше никакво съмнение, че министър-председателят е привлекателен и времето, прекарано в компанията му, може да се окаже забавно. Все още не можеше да си обясни защо е толкова привлечена от него, но той просто беше толкова… могъщ.

Давайки си сметка, че той очаква отговора й, тя се престраши:

— Благодаря ви, господин премиер. Това е чудесно. Мога ли само да запитам кой е Бен?

Боб се зачуди има ли някаква надежда за това момиче.

15.
Септември

Хароу-он-дъ-хил

Доминик Дженсън не се боеше. Шапката му си беше на мястото, сребристо бастунче се полюляваше в лявата му ръка, краищата на колана на палтото му се вееха от есенния вятър и той решително крачеше из Хароуондъхил. Доминик беше наставник в „Хароу“ или префект за простосмъртните, освен това беше син на министър-председателя. Отразената слава от бащината му длъжност му осигуряваше някои дискретни привилегии сред заможните му съученици. За нещастие той по никакъв начин не можеше да влезе в ролята на знаменитост.

— Знаеше ли, че са снимали сцени от филма за „Спайс Гърлс“ „Спайс Уърлд“ точно на онези стъпала там? — запита Хенри, докато пресичаха бързо кръстовището срещу параклиса.

Двете момчета вървяха надолу по хълма към техния дом Елмфийлд, за да се преоблекат в по-ежедневни дрехи.

— Да, Хенри, знам това. Осведомяваш ме всеки път, когато минаваме оттук — отвърна Доминик.

— Да, но знаеше ли, че и Ричард Бриърс е участвал? — настоя Хенри.

— Да, знаех го.

— А също и Майкъл Баримор, и оня доста странен Елвис Костело, можеш ли да си представиш?

Склонността на Хенри да бълва безполезни глупости предизвика още негативни забележки от страна на Доминик. Докато се спускаха към Гроув Хил, Хенри продължи:

— Тук е била и най-първата фатална пътна катастрофа във Великобритания, при която е загинал шофьорът. Знаеше ли това, Дом?

Доминик вече не го слушаше. Очертаваше се труден ден за осемнайсетгодишния младеж, чието хладно и едновременно с това високомерно държание го беше направило непопулярен и сред преподаватели, и сред ученици. Поведението му водеше до многобройни проблеми с хлапетата, които според него би трябвало по-добре да си знаят мястото. Обвинението във физически тормоз след онова потапяне на новото момче в учителската тоалетна, беше просто нелепо. Малкият келеш щеше да плати за бъбривостта си, когато това последно недоразумение се разрешеше.

— Майка ти ще идва ли днес? — не спираше Хенри. Стигнаха Елмфийлд и влязоха вътре.

— За нещастие май да — сви рамене Доминик. Обичаше майка си повече от всичко на света, но знаеше, че днешният семеен обяд, планиран в бирарията на Хароуондъхил, ще бъде труден. Тя ненавиждаше грубостта и не беше спряла да досажда на баща му, докато той не се съгласи да включи справянето с училищното насилие като основен принцип в образователните си реформи. Ужасно му беше сърдита заради шегата с онова хлапе.

— Късметлия. Никой няма да дойде при мене този уикенд. Може да отида да побягам или дори да поплувам — намръщи се Хенри.

— Ела на обяд с нас.

Доминик беше доволен. Майка му нямаше да му чете конско пред друг ученик.

— Да, прекрасно, наистина ела с нас на обяд. Побързай, Хенри, преоблечи се, че ще закъснеем.

На около четиристотин метра оттам Валъри неудобно се наместваше на една задна маса в „Кафе-Кафе“. Отпиваше от ледената чешмяна вода и размишляваше как да се справи с ужасното поведение на сина си. Би предпочела чист джин, но щом погледна към майка си, разбра, че това е лоша идея.

— Благодаря, че дойде, мамо. Наистина не знам какво му става на Дом. Директорът сериозно обмисля да го отстрани за две седмици, а тази година, когато ще има изпити, това може да доведе до проблеми.

— О, не се притеснявай, Валъри, миличка. Той е просто младеж. Твърде много енергия има, в това е цялата работа. Трябва само да се разтовари на стадиона, както направихме с нашия Монти. Ще си поприказваме хубаво, докато вечеряме, и всичко ще се оправи, преди да си разбрала.

Валъри кротко се усмихна на майка си, за която вечерята беше по обяд, а времето за чай беше по време на вечеря. Още едно езиково предизвикателство между северняци и южняци, както кърпичка и салфетка, помисли си тя. Но Валъри знаеше, че майка й ще е ужасена, ако узнае какво е обвинението срещу любимия й внук. Шийла беше възпитала децата си в уважение към другите. Сега дъщеря й се чудеше как да й разкаже за хулиганските прояви, за които я беше уведомил директорът.

Джулиан също беше ядосан на лудориите на сина си и отначало смяташе да дойде лично днес и сам да му изчете конското. Уверил беше Валъри, че добре си спомня насилието в Марлбъро и че не смята да толерира подобно поведение у сина си. За съжаление с предстоящите само след месец избори не разполагаше с времето си и в последния момент неохотно трябваше да се откаже от семейния обяд. Вместо това беше останал на Даунинг Стрийт, за да се приготви за тридневната си визита в северозападната част на страната, а и за едно кратко пътуване до Дъблин, където беше почти толкова популярен, колкото и ирландския премиер. Назряваше проблем с една ирландска банка, което можеше да доведе до сериозни финансови последици за британските данъкоплатци — нещо, от което не се нуждаеше с приближаващите се избори.

Да отприщи силите на ада върху финансовия си министър, както се бе опитал да постъпи Гордън Браун, не влизаше в плановете му. Искаше го на своя страна по време на кампанията и затова проблемът трябваше да се разреши внимателно. С толкова много неща за вършене и с толкова малко време на разположение се налагаше да се лиши от нещо. Неохотно съобщи на съпругата си, че това ще е семейният обяд.

Валъри беше разочарована, че сама ще трябва да се разправя със сина им, но мрачното чувство беше смекчено от изключителното подобрение на отношенията им през последните няколко седмици. Джулиан определено изглеждаше много по-внимателен след импровизираното й представяне пред медиите на Даунинг Стрийт. Приказките за развода се бяха изпарили с парламентарните избори.

Докато очакваше пристигането на блудния син, тя се зачуди какво би могло да стане след изборите. Обичта, която Джулиан беше показал през последните две седмици, можеше само да разцъфти, нали така? Натъкнали се бяха на сурово премеждие, което би могло да разруши всяка по-нестабилна връзка, но тя изпитваше увереност, че любовта им би могла да се окаже достатъчно силна, за да преодолее изпитанието. Съпругът й наистина ужасно съжаляваше, че няма да му бъде възможно да я подкрепи в несъмнено предизвикателните два часа с Доминик. Тя напълно съзнаваше, че изборите са първи по важност.

Валъри вероятно щеше да прояви далеч по-малко разбиране, ако знаеше истинската причина за внезапната промяна на плановете на съпруга й — продължаващата му връзка със Сали Симпсън и уговорената им среща в Хампстед.

Още щом Доминик прекрачи прага, персоналът на „Кафе-Кафе“ изпъшка.

— Не тоя, не и когато сме толкова заети — прошепна Аби, една от сервитьорките.

Доминик беше разсеян, но Валъри забеляза реакцията им и й беше готова да се разплаче.

— Здравей, мамо, здрасти, бабо Шийла. Колко хубаво, че сте изминали целия този път и сте се забили в тази дупка само за да ме видите.

— Здравей, скъпи. Е, Доминик, предполагам, че нямаш предвид училището, за което майка ти и баща ти плащат толкова много от техните трудно спечелени пари?

Приглушеният кикот на Хенри при провлачения говор на Шийла рязко премина в скимтене, когато Доминик заби облегалката на стола си в ребрата му. Издърпа го и се настани до баба си.

— Бабо, шегувах се. Това е най-доброто училище. Знаеше ли, че седем бивши министър-председатели са получили образованието си в Хароу, включително и Чърчил?

Шийла се усмихна на внука си, а гърдите й се изпълниха с гордост заради ума му. На Валъри нямаше да й бъде лесно да спечели, особено след като Доминик си беше довел обект за отвличане на вниманието. Това щеше да направи разговора труден, но тъй като заплахата за временно изключване тегнеше над главата на по-голямото й дете, този път той нямаше да успее да се измъкне толкова лесно.

Пренебрегвайки погледа на майка си, Доминик се съсредоточи върху баба си, за да я привлече на своя страна.

— Има още един интересен факт, бабо Шийла. Поетът Байрон веднъж е участвал в заговор за отстраняването на директора. Сигурно никога няма да отгатнеш какво е направил. Да ти го кажа ли, бабче? Ами ето какво е станало. Посипал с барут коридорите на дома и после се опитал да го взриви. Можеш ли да си представиш какви ужасии са вършели възпитаниците на Хароу в онези дни?

Доминик беше доволен, че безполезните истории на Хенри най-сетне са влезли в употреба. Валъри наблюдаваше как майка й поглъща глупостите на Доминик с ясното съзнание, че бойните линии са пометени от подмазващия се добре образован тийнейджър, който вече си беше осигурил подкрепата на баба си. Притежаваше медения език на баща си, помисли си тя.

16.

Хампстед, Северен Лондон

Точно в този момент Джулиан използваше медения си език, за да достави върховно удоволствие на Сали, докато държеше здраво стегнатите мургави бедра, които се притискаха в красивото му лице. Гъвкав и мускулест, без никакво усилие я повдигна от леглото към широките си рамене. Сали изпита възбудата от здравата езда, а после той продължи да я изпълва с огън, докато я задоволи. Джулиан леко я положи на кръглото легло и удовлетворен се отпусна до нея.

Сали беше в небесата. Как е могла да се усъмни в любовта му? Той беше страхотен във всяко отношение. Но огънят бързо изтля и беше заменен от въпроса, който постоянно я измъчваше. Защо Джулиан не й се беше обаждал от почти две седмици? Не можеше да си обясни защо мъжът, който наскоро й беше обещал да са винаги заедно, бе изчезнал за толкова дълго време. Това не беше добре и тя искаше отговори.

Седна, напъха крака във високите обувки на „Лобутен“ и се изправи гола пред него.

Джулиан въздъхна от удоволствие, а Сали сложи ръка на бедрото си и се понацупи.

— Ти наистина си много лошо момче, Джей Джей, да ми причиняваш такава болка.

За пръв път от речта на Валъри на стъпалата пред Даунинг Стрийт двамата бяха успели да си откраднат малко време за удоволствие. Сали беше бясна на откровението „ще го обичам с цялото си сърце“, а опасенията й се бяха подклаждали, докато отчаяно се опитваше да се свърже с любовника си. Джулиан най-сетне й се беше обадил. Първоначалният й гняв беше последван от внимателно приемане на пестеливите му извинения. Сега това беше възнаградено от тази следобедна среща във великолепните околности на невероятния дом в Хампстед като гости на лоялен приятел.

През последните две години бяха разчитали на частната резиденция, което включваше и редовни покани за вечеря. Дори от службите за охрана не знаеха, че единствените двама гости по-често са в спалнята, отколкото в трапезарията на иначе празната, макар и добре осветена къща.

Щедростта и дискретността на милиардера — собственик на ръгби клуб, ги беше снабдила с пълно уединение, за да се отдават на шумните си любовни срещи, достатъчно скрити от погледите на обществото.

— Сериозно, Джей Джей, бях ти много ядосана. Защо не ми се обади?

Джулиан сбърчи нос, за да се престори, че съжалява за лошото си държане, но вместо това се възхити на гледката. Ум и тяло, за които да умреш. Не беше трудно да се оцени външността й. Тя беше умна с оня вид остър ум, който предлагаше едновременно добър съвет и силно пренебрежение за политическите врагове. „На двайсет се тревожим какво си мислят другите за нас, на четирийсет не би трябвало да ни пука“, казваше му тя и тези думи добре му служеха, когато трябваше да се разправя с досадните членове на кабинета. Интелигентна и забавна, тя беше неговата опора, може би дори неговата половинка. Малко по-зряла от предишните му любовници, тя все още печелеше лесно пред по-младите си съперници. Все пак разполагаше с предимството на опита. Сали знаеше много добре какво иска и винаги беше възхитително авантюристична.

— О, Джей Джей, ще я напуснеш ли някога? Бях достатъчно търпелива към теб, но това просто вече не е честно.

Джулиан въздъхна, притеснен от тона й. Ако това щеше да се превръща в един от онези разговори, то по-добре да беше отишъл на обяд със семейството си.

— Скъпа, разбира се, че ще се съберем, но няма как да се разведа по време на предизборната си кампания, нали? Планирам да заживеем заедно за в бъдеще, знаеш, че е така.

Сали веднага засия, глупаво омаяна от няколко подбрани думи. След оскаровото изпълнение на Валъри пред номер 10 беше започнала да се съмнява дали въобще някога ще се превърне в следващата госпожа Дженсън. Съкровената й мечта беше да стане господарката на имението и да има пръстен с диамант, толкова голям, че да й е трудно да си повдигне ръката. Един ден имението в Харфордшир щеше да е на Джулиан и така тя не само щеше да бъде първата дама на страната, но щеше да се превърне и в лейди Сали. Дотогава въпреки неприятното си положение просто щеше да упражнява търпението си.

За да задържи вниманието на Джулиан, за да подсили либидото му, тя се завъртя на токчета и съблазнително се отдалечи от леглото, запътвайки се към шезлонга. Усилията й обаче се оказаха на вятъра. Джулиан се беше заел да преглежда съобщенията в телефона си, вместо да гледа задника й. Нямаше нищо от онази кукличка Айла, макар да се бе уверил, че Бен й е дал номера му. Какво разочарование, помисли си той и бързо напъха телефона под юргана. Сали не го усети. Обърна се отново към него.

— Гладен ли си?

Той се облегна на скъпите чаршафи от египетски памук в спалнята, обзаведена от Озбърн и Питър. Погледна към Сали, която се беше излегнала на шезлонга с леопардов десен. Беше възхитителна и въпреки това за пръв път той се запита дали взема правилното решение. Разбира се, сексът с нея беше фантастичен, острият й ум продължаваше да обсебва вниманието му, но това наистина ли беше достатъчно, за да пожелае да прекара живота си с нея? Знаеше как да се справи с развилнелия се опозиционен лидер, който хранеше глупави надежди да успее да го победи на изборите. Нямаше да се поколебае и да предложи една метафорична последна цигара на онези не толкова лоялни колеги от кабинета, веднага щом народният вот станеше ясен, несъмнено в негова полза. Жените — и по-скоро любовниците — бяха тези, с които Джулиан не можеше да се оправя.

Сали не беше единствената, но затова пък беше специалната. Запълнила беше живота му и през последните две години той бе показвал малко интерес към други жени, включително и към съпругата си. Но сега по някаква причина Айла възбуждаше интереса му, а това можеше да създаде проблем с вечно подозрителната Сали. Джулиан така и не можеше да си обясни защо останалите жени не бяха толкова разумни като майка му.

Лейди Агата Дженсън-Фицсимънс никога не се беше оплаквала от жребия си. Щастлива бе да прекарва живота си като опора на баща му, като се правеше, че не знае общоизвестния факт, че лорд Дженсън е истински донжуан. Редовните му преспивания в лондонския му клуб не се обсъждаха, а в замяна се избягваха неловките ситуации. В резултат лорд и лейди Дженсън-Фицсимънс можеха да се похвалят със задоволителен брак. Защо не можеше Джулиан да си намери такава жена? Разбиранията на Сали за живота определено бяха съвсем различни от тези на майка му.

Той се загледа разсеяно в прекрасните кристални чаши, от които отпиваха „Дом Периньон“, деликатно покрити с осемнайсеткаратово бяло и розово злато. Чашите бяха поразителни, но той започваше да се чуди дали точно както при шампанското мехурчетата във връзката им не започваха да намаляват. Да си прекарва времето с журналистка беше риск за един министър-председател, а на всичкото отгоре я имаше и Сали. Определено щеше да се сбогува с положителните медийни изяви, които тя му гарантираше. Хубавите снимки и добрите думи в „Селебрити“ винаги бяха взимани под внимание от вестниците и другите лъскави списания. Това досега беше помагало за известността му и щеше да бъде основен фактор до изборите. Сали щеше да го разпие на кръст, ако я отхвърлеше, а щеше и да осигури пиршество за пресата.

Погледна към любовницата си, прелъстително излегнала се върху шезлонга. Есенното слънце осветяваше красиво повдигнатото й лице в не най-добрата му светлина.

Като вземеше предвид всички неща, нямаше ли да е по-добре, ако останеше със скучната, зависима и хрисима Валъри, като започне тайна връзка с поразителната Айла?

Сали долови безпокойството му, но не предполагаше причината за него. Протегна ръка, взе дистанционното от декоративната маса и избра „Сексуално изцеление“ от Смоуки Робинсън — музиката, на която бяха правили секс за първи път.

Натисна копчето за включване и като се отпусна леко назад, разтвори краката си достатъчно, за да възбуди в Джулиан несекващия му интерес към секса. Всичките отрицателни мисли към любовника й избледняха, след като той отметна завивката — внимателно, за да не се покаже скритият там телефон — и нетърпеливо се присъедини към нея.

Докато Сали отново се извиваше от удоволствие, Валъри продължаваше да се върти неудобно по време на семейния обяд. Бяха привършили печеното, а Доминик вече достатъчно беше отклонявал темата.

— Хенри, разбрах, че си познавач на Хароу. Дали да не се възползваме по един прекрасен начин от това, като изведеш на кратка разходка из околностите бабата на Доминик? Ние ще ви почакаме тук и ще поговорим за някои неща.

— О, да, госпожо Дженсън, за мен ще е удоволствие.

— Да речем, половин час, мамо?

Хенри, който не успя да долови умолителния поглед на съученика си, се изправи и предложи ръката си на Шийла.

— Може би ще ви е интересно да видите къде е погребана Алегра — незаконната дъщеря на лорд Байрон? Мога ли да ви наричам „бабо“, Шийла?

Тя кимна утвърдително и двамата се отправиха към църквата „Дева Мария“. Надхитрен от майка си, Доминик се призна за победен и остана на мястото си. Майка му отпи от чая си и върна чашата върху чинийката.

— И така, млади човече, слушам те.

17.

Манчестър

Приготовленията за сватбата на Джулия и Монти бяха под пълен контрол. Предстоеше им среща с редактора на „Селебрити“ сутринта и трябваше да подпишат договори, след което щяха да се върнат в Лондон от Манчестър на следващия ден. Имаше ранен влак, който можеха да хванат, вместо да навъртат ненужни километри до Астън, мислеше си Монти. Ако всичко вървеше по план, ергенската му вечер с момчетата от отбора беше гарантирана. Джулия беше с майка си — избираха цветя за шаферките, но преди това беше успяла да се види с годеника си на гара Манчестър Пикадили.

Първоначално състезателите по крикет от покрайнините на Лондон имаха желанието да продължат ергенското парти през целия уикенд и да отидат да поемат малко испанско слънце, но момчетата от Ланкашир не бяха толкова ентусиазирани. След известен размисъл Монти се произнесе в полза на забавленията и мекия климат на Манчестър. Един скован, но надут съотборник с вратовръзка на оранжеви и лимонени райета се обяви против всякакви номера. Монти нямаше причини да бъде предупреждаван. Той беше истински атлет, не обичаше особено алкохола и неохотно се бе съгласил да празнува с момчетата. Кумът му Чарли, футболист във висшата лига, настоятелно го беше накарал да отпразнува последните си „свободни“ дни.

След успеха в Аштън Монти беше много по-склонен да прекарва времето си с красивата си годеница, вместо да пие скъпи концентрати в тузарските нощни клубове на провинцията, но Чарли беше непреклонен, така че ето ги тук, обградени от стъклария и огледала, насядали на бара върху столове със зеброва окраска. Имаше си и предимства — младите жени определено бяха хубавки, макар външният вид на някои от тях да го беше смутил. Как тези оскъдно облечени местни девойки успяваха да изглеждат така, сякаш са изкарали две седмици под слънцето на Барбадос, след като той със сигурност знаеше, че в Манчестър вали от месец?

Когато една особено привлекателна блондинка се завъртя покрай тях, вниманието му беше отвлечено от подканващата й усмивка и впечатляващия й бюст, но гласът на майка му го приземи: „Недей да търсиш кайма, когато у дома си имаш пържола, момко.“

Монти и Джулия се бяха запознали на среща, организирана от Чарли. Беше ги поканил в един бар в Ричмънд, тузарски район в Югозападен Лондон. Монти не беше навит, но Чарли го бе уверил, че няма да остане разочарован. Щом пристигна до лъскавия бар, погледна през огромните прозорци и видя, че Джулия е вече вътре. Влюби се от пръв поглед. Тя изглеждаше поразително красива в лимоненозелената си къса копринена рокля и високите си велурени ботушки. Дори от това разстояние можеше да види дълбоките й сини очи, в които му се прииска да потъне.

Двамата се събраха още през тази първа вечер и оттогава прекарваха заедно всеки свободен миг. Джулия беше всичко онова, което Монти някога беше искал от жените, и предложението му година след първата им среща беше прието страстно. Сватбата им на пети октомври вече беше само на миг разстояние.

— На какво се усмихваш?

Чарли беше заобиколен от ято зашеметяващи брюнетки в заградената с кордони ВИП секция на бара.

— Джулия. Просто се чудех какво ли прави.

— Луд ли си, човече? Не си ли забелязал компанията ни тази вечер? Мацките са напълно готови. Тук сме в безопасност, докато всички папараци с големите си обективи зъзнат навън в студа. До края на живота си ще бъдеш с Джулия. Тази вечер ще купонясваме, човече. Само че помни, че ако не си в леглото до полунощ… опитай друго момиче!

Чарли остави приятеля си, за да обърне повече внимание на момичето, което се беше притиснало в него. Размениха си телефоните и той отново се обърна към Монти:

— Докъде бях стигнал? А, да, жените. За къде сме без тях? Само едно предупреждение, човече: ако те са спиртни напитки, по-добре да стоим далеч от тях. Да черпиш жена с „Бомбай Сапфир“ е като да налееш бензин в дизелов автомобил. Гаранция, че и двете ще се повредят, преди да е минала нощта.

Чарли се засмя на собствената си шега, вдигна отново чашата си с шампанско и се обърна към нарастващата тълпа почитателки. Монти поклати глава при безочието на най-добрия си приятел. Проблемът на Чарли беше, че нямаше добра жена до себе си. Трябваше му някоя като Джулия.

Двамата млади мъже бяха неразделни от училище, където бяха показали изключителни спортни дарби. Учителят им по физическо бързо беше открил твърде различните им атлетични способности и беше предрекъл големи неща и за двамата. Под ръководството му те бяха тренирали сериозно, като първо представиха дома си, после цялото училище, а след това — и страната си. Сега, когато бяха в разцвета си, и двамата имаха честта да представят страната си като еднакво добри посланици чрез футбола и крикета.

Извън стадиона обаче животът им беше коренно различен. Монти беше щастлив да е моногамен и да играе на табла у дома с годеницата си. От своя страна Чарли си падаше по многото връзки. Благосъстоянието, известността и изваяната му челюст му гарантираха топъл прием, където и да почукаше. Напереният младеж, който лесно омайваше птиченцата, често беше вземан от наблюдателите за хлапе от Йист Енд, вместо за човек, завършил гимназията Бърнли. И тази вечер не правеше изключение. Отново беше привлякъл вниманието, този път на едно дръзко момиче, което искаше да го почерпят коктейл.

Загледан в приятеля си, Монти осъзна, че макар да е отегчен, Чарли няма никакво намерение скоро да си тръгне. Така че докато отпиваше от абсурдно скъпото шампанско, се заприказва с някои от другите си съотборници, които също не вярваха в истинската и чиста любов.

— Винаги ли е така? — запита Фил, един от най-младите играчи в английския отбор. В Ашес беше само резерва, но се надяваше на по-добро бъдеще по време на предстоящите мачове в Южна Африка.

Монти беше останал впечатлен от поведението му на тренировките и таеше големи надежди, че играчът ще бъде забелязан от английските селекционери. Висок, хубавец, с гъста и къдрава коса, Фил беше популярен сред дамите почти колкото Чарли, но определено не успяваше да се справи с цялото това внимание.

— Не мога да повярвам, Монти. Навсякъде има момичета и постоянно ми дават телефонните си номера, фантастично е, направо не знам какво да правя.

Монти се усмихна на наивността му и го прегърна през раменете.

— Винаги помни какво ти е говорила майка ти. Дръж се пристойно.

Той самият беше на мама момчето и се гордееше с това. Винаги следваше заръките й, а тя му беше оказала подкрепа, когато се захвана с крикета. През цялата зима всяка неделна вечер го беше карала до академията в Ланкашир на закрити тренировки, за да подобрява техниката си. Баща му често трябваше да е на работа, но Шийла присъстваше на всяко училищно или окръжно състезание. Можеше да седи с часове на сгъваемия си стол, въоръжена с термос чай, неделните вестници и с одобрителни подвиквания след всяко негово подаване, независимо колко успешно беше то. Ако беше отегчена, никога не го показваше, за разлика от Монти, който мразеше да не е на терена и винаги се дразнеше, докато чакаше реда си. Но Шийла беше успяла да му внуши важността на спортния етикет. „Никой не обича самохвалковците. Просто прави, каквото ти е казано, и си чакай реда, Монти.“

— Как е Валъри? — запита Фил, който се беше отегчил да разговаря с красивите, но повърхностни потенциални завоевания.

— А, добре е, благодаря. Според мен глупостите около изборите я изтощават. Джулиан постоянно отсъства, а с децата, които са в ония тузарски училища, си мисля, че е малко самотна, ако трябва да съм честен. Другата седмица ще отида да я видя, за да съм сигурен, че ще се чувства добре за сватбата. О, я виж кое време стана. Не знам за Чарли, но на мен ми писна тук. С още две момчета ще отидем да обърнем набързо някоя халба в „Крайбрежното дърво“. Искаш ли да дойдеш?

Фил кимна и те си тръгнаха. Чарли ги забеляза и започна да си проправя път през тълпата от неделни гуляйджии. Даде дума на няколко многообещаващи девойки, че ще им се обади, преди неохотно да се сбогува, и се измъкна, за да се присъедини към приятелите си. Последва го опашка от потенциални завоевания, които не бяха склонни да се откажат толкова лесно. Спортистите стигнаха изхода и се спряха да изчакат наетите от „Селебрити“ гардове да ги заобиколят. Сватбата на Монти беше голяма новина и тъй като само поканени щяха да имат достъп до самото събитие, папараците пред нощния клуб отчаяно се бореха да се докопат до снимка преди големия ден.

Телохранителите дадоха знак и групата внимателно се изнесе навън. Тутакси бяха поздравени от задължителните светкавици на камерите и виковете на журналистите. Блъсканицата бързо премина в хаос, когато фотографите и гуляйджиите се заблъскаха, за да зърнат спортните суперзвезди. Дори Монти беше изненадан от тълпата пред клуба и искрено си пожела колкото се може по-бързо да се добере на сигурно място в колата си. Откъде се бяха взели всичките тези хора?

Със сведени глави спортистите внимателно си запробиваха път към рейндж роувърите си с очакващите ги шофьори, все още следвани от групи млади жени, надяващи се да си осигурят по-добър живот.

— Трябва да се разкараме, Монти, нещата тук излизат от контрол. — Бодигардът беше обгърнал ръка около раменете му и почти повдигаше високия метър и деветдесет мъж, докато го съпровождаше към колата му. Чарли беше в подобно положение точно пред него, но Фил, който бе хванат като заек пред фарове и беше загубил ориентация от крясъците и светкавиците, започваше да се отделя от групата.

— Фил, Фил, оттук, човече, ела, оттук.

Монти се пресегна, успя да хване младия играч и започна да го изтегля през тълпата. С помощта на малко груба сила успя да го изтласка напред, като го притисна между себе си и Чарли.

— Продължавай, човече, не спирай, само си наведи главата и следвай Чарли.

Монти се стараеше с всички сили да не се паникьосва, но докато блъсканицата се усилваше, работата започна да става грозна и биячите на клуба се намесиха точно когато спортистите стигнаха очакващите ги коли.

Първият рейндж роувър беше определен за младоженеца и кума и Чарли се вмъкна вътре. Монти беше само на няколко стъпки зад него и избута Фил пред себе си. Шофьорът получи двамата си пътници и натисна газта, без да знае, че крикет легендата все още не е в колата.

Монти не беше сигурен какво става. Какофонията, която го заобикаляше, рязко замря. Събитията внезапно се забавиха и се провлачиха. Дочуваше единствено приглушени гласове, сякаш обвити в памук, които май говореха на някой друг много далеч оттук. Успяваше да види само размазани и разкривени лица, някой като че ли протягаше ръка към него, но нямаше никакъв начин да го достигне. Дали не беше Фил? Приличаше на Фил. Не беше съвсем сигурен. Когато погледна отново, лицата станаха още по-неясни, а гласовете се забавиха още повече. Странно, макар това май вече да нямаше значение. Чувстваше се ужасно изтощен. Престана да се опитва да разбере какво казват хората. На него ли говореха? Не беше сигурен. Не го интересуваше. Доспа му се. Много му се доспа. Внезапно усети рикошета от отворената врата върху слепоочието си. Нямаше болка, нямаше страх, докато мускулестото му атлетично тяло бавно се свлече на земята. Усети как се отправя към много тихо, спокойно и мирно място. Всичко изглеждаше мирно. Беше му топло и нищо нямаше значение.

Монти вече беше в безсъзнание, преди шокираната тълпа да осъзнае, че се е озовал под колата.

18.

Даунинг Стрийт

— Джулиан, Бен е. Къде е госпожата? Министър-председателят тъкмо излизаше от апартамента на Даунинг Стрийт, когато спря, за да отговори на телефона в дневната. Щеше да ходи до Ливърпул за политическа сбирка в „Албърт Док“. Пътуването до северозапада щеше включи и планирано посещение на футболния клуб, където трябваше да се срещне със спортния министър. Това беше идея на Бен. Той го бе посъветвал, че е крайно необходимо да включи и официални посещения към партийните си ангажименти по време на предизборната кампания. По този начин сметката за пътуванията можеше да бъде платена от обществения вместо от партийния портфейл. Джулиан не беше доволен от този начин на финансиране, който намираше за неуместен, особено след скандала с премиерските харчове. На всичкото отгоре това обаждане толкова рано сутринта беше напълно нежелано. Днес беше ядосан на имиджмейкъра си и му отговори грубо:

— Още спи. Тъкмо потеглям, Бен. Ще се видим в колата след секунда.

— Остани там, шефе, сега идвам. Събуди я.

— Бен, пет часът е. Ако нямаш нищо против, бих я оставил да спи.

Джулиан все повече се изнервяше на нарастващото нахлуване в ограниченото му свободно време. През последния месец имаше чувството, че животът му вече не му принадлежи, и беше изтощен. Сновеше из страната и работеше неуморно по двайсет и четири часа в седмицата. Казал беше на Бен, че шестседмичната подготовка на изборите би била прекалено дълга. Последното нещо, което му се искаше, бе да се отправи към северозапада на партийно събиране. А сега още една спънка. Какво, за Бога, би могло да бъде толкова важно, че да се налага да безпокои и Валъри?

— Наистина не мисля…

— Довери ми се, шефе, събуди я веднага.

Ядосан, Джулиан затвори телефона и се запъти към спалнята, за да събуди съпругата си. Оказало се беше трудно да откаже, когато Валъри съблазнително бе предложила отново да спят в едно легло. Не искаше повече разправии и беше готов да поддържа духа на помирението, докато минеха изборите, когато най-сетне щеше да избере бъдещия романтичен курс на живота си. Имаше и други нощни облаги за ненаситния любовник.

Бен беше хукнал към апартамента, след като човек от нощния екип на „Сън“ го уведоми за инцидентна с Монти. Веднага се обади в болницата за повече сведения. Положението изглеждаше зле. Явно, когато рейндж роувърът е потеглял, Монти е бил повален в безсъзнание от отворената задна врата. Левият му крак е поел цялото тегло на задната ос, имаше и счупено бедро. Няколко очевидци бяха припаднали при вида на нащърбената кост, която се бе подала от плътта му. Телохранителите му имаха само основни познания по оказване на първа помощ, но скоро получиха помощ от пристигналите парамедици. Въпреки усилията им се беше оказало много трудно спортистът да бъде стабилизиран. Губеше много кръв и бързо бе откаран в болницата. Федерацията по крикет вече беше изпратила един от най-добрите си лекари в Кралската болница в Манчестър. Оттам дойдоха и лошите новини, че освен фрактурата на таза, потенциално животозастрашаващо нараняване, Монти бе получил и сериозна травма на главата. Планирано бе да бъде преместен в специализирана болница.

Когато Бен застана пред вратата, се зачуди дали Шийла и Франк Мичъл вече знаят за инцидента със сина им. Във всеки случай още не бяха отишли в болницата. Все пак Валъри щеше да е най-подходящият човек, който да разговаря с тях.

Още при първото почукване го посрещнаха Валъри със сънен поглед и раздразненият й съпруг. Жената първа си спомни добрите обноски:

— Добро утро, Бен. Малко е рано. Като стана дума, какво се е случило?

Мина през дневната и се отпусна върху ужасния кремав диван. Миг по-късно до нея седна и съпругът й. Валъри подпъхна ходилата си с червения педикюр под себе си и се опита да запази благоприличие въпреки доста предизвикателната нощница, с която беше облечена. Износените й пижами бяха отишли в коша, след като Джулиан отново започна да показва интерес към нея. Той я прегърна и я придърпа към себе си. Валъри беше окуражена от нарастващата му привързаност през последните две седмици, но да показва такава топлота пред Бен наистина беше неочаквано.

— Валъри…

Когато Бен заговори, тя веднага застана нащрек. Никога не беше чувала толкова мил тон от този човек, в чиито вени течеше формалдехид. Веднага скочи на крака.

— Господи, какво е станало?

— Монти е, претърпял е инцидент.

Вече беше съвсем будна. Какво беше сполетяло братчето й?

— Кажи ми сега, кажи ми всичко, Бен. Къде е той?

Джулиан се изправи, отиде при съпругата си и я взе в прегръдките си, за да посрещнат заедно неизбежните лоши вести.

— Бил е блъснат от кола, докато е напускал нощен клуб в Манчестър. После са го отвели в болница в града и мога да те уверя, Валъри, че оттогава получава най-добрата медицинска помощ.

— Да, обаче как е той, Бен? — Тя се освободи от прегръдката на Джулиан, почти без да забелязва опитите му да я успокои, отчаяна да научи повече за състоянието на брат си.

— В интензивното отделение е и в момента е в безсъзнание. Получил е сериозни травми на главата и крака. Лекарите му правят изследвания. Правят всичко, каквото могат.

— Ще умре ли?

Адреналинът започваше да й идва в повече и Валъри веднага отпусна глава върху гърдите на съпруга си, за да се закрепи, когато краката й взеха да се подгъват. Джулиан я хвана малко по-здраво и нежно разроши косите й.

— Медицинският екип ме помоли да те уверя, че правят абсолютно всичко по силите си.

Валъри беше шокирана от отговора на Бен. Означаваше ли това, че брат й ще умре? Достатъчни ли бяха усилията на лекарите? На най-доброто място ли беше настанен? Не трябваше ли да е някъде другаде, където би получил по-добро лечение? Колко време щеше да й отнеме пътуването до Манчестър, за да бъде с него? Родителите й щяха да бъдат съсипани. Трябваше да бъде с тях.

— Къде са майка и татко, те знаят ли?

— Не знам, Валъри. Само чух новините. Все още не са в болницата. В момента при него няма членове на семейството. От федерацията по крикет се опитват да открият Джулия, но тя не си е вкъщи.

Валъри веднага се дръпна от Джулиан и избяга в спалнята, като затвори вратата след себе си. Искаше да се обади на родителите си насаме. Съпругът й схвана намека и отново седна на дивана, стиснал глава с ръцете си и потънал в мисли.

Бен седна в другия край на дневната, за да даде на шефа си възможност да осъзнае станалото. Лицето на Джулиан изразяваше искрена загриженост за състоянието на шурея му. Бен също се тревожеше за изявеното момче от Ланкашир. Той беше чаровен хубавец, който се беше оказал добър посланик на спорта и на Джулиан. Този инцидент беше ужасен удар.

Само че не можеше да се спре да обмисля по-противен обрат. Определено инцидентът означаваше, че сватбата не би могла да се състои по план. Това щеше напълно да прецака големия ексклузивен репортаж на Сал и.

Спря се и погледна шефа си. Можеше да види, че Джулиан е потънал в размисли. Сега беше времето да се оправят с още един щекотлив въпрос, докато Валъри ме е в стаята.

— Валъри ще поиска да дойде с нас с хеликоптера, шефе. Много по-бързо ще е, отколкото с кола. Можем да уредим да ни вземат от летище „Джон Ленън“ и да поемем право по пътя към Източен Ланкашир. Скоро ще е до леглото на Монти. — Бен замълча, преди да добави: — Само че всички места са заети. Какво би искал да направим?

— Ами разкарай тогава някого.

Що за глупав въпрос, помисли си Джулиан. Беше се изправил и обикаляше стаята, докато Валъри съобщаваше новината на съсипаните си родители. Трябваше ли да отиде при нея, или по-добре щеше да е да изчака?

— Съгласен съм, шефе. Само се чудех от кого ще е най-уместно да се отървем, за да се освободи място. Може би Айла?

Джулиан се завъртя, за да застане срещу Бен. Думите му внезапно започнаха да му се изясняват. След случилото се напълно беше забравил, че това бе дългоочакваното пътуване с Айла. Беше го планирал, за да ухажва впечатляващата млада жена, преди да направи следващия премислен ход към нея през близките седмици. Сали беше закотвена в Лондон, потънала в планове за отразяването на сватбата на Монти. Валъри беше заета отново да заведе Джесика на училище. Освен това я имаше и важната среща с директора на Доминик. Това среднощно пътешествие беше идеалният момент, за да се концентрира в прелъстяването на палавата Айла.

— Мамка му!

— Явно няма да стане. Поне не и тази вечер, господин премиер.

Бен също беше ядосан. Беше прекарал последните два дни в педантична подготовка на пътуването на Айла в компанията на премиера. Всичко беше организирано с идеята зрителите на „Приятен ден“ ще имат възможността за целодневен достъп на живо до Джулиан. Хеликоптерът пък беше част от цялостния план за впечатляването на младата репортерка.

Джулиан се канеше отново да заговори, когато вратата на спалнята се отвори и Валъри се върна в дневната. Бен погледна шефа си и повдигна вежда. Прииска му се да направи малък облог за първите й думи.

— Идвам с вас с хеликоптера. Ще стане по-бързо.

„Бързо ляво кроше“ — помисли си Бен. Шефът му нямаше друг избор, освен да хвърли хавлията. Джулиан за миг се запъна. Искрено съжаляваше за инцидента и, разбира се, искаше Валъри да отиде при брат си колкото е възможно по-скоро, но в същото време отчаяно желаеше да опази любовната си среща. Какво би могъл да каже?

— Хмм, разбира се, скъпа, но ще ти трябва известно време да се приготвиш, да говориш с децата и така нататък. Нека ти уредя шофьор до Манчестър след час, когато ще си готова. Може да те отведе право в болницата и после да отиде да вземе и родителите ти. Ще бъде на твое разположение, когато и да ти потрябва. Много по-добре, отколкото да си без кола.

Валъри изгледа съпруга си. Това същият мъж ли беше, който бе погалил косата й, който й беше предложил утеха и подкрепа само преди няколко мига? Нима се беше побъркал?

— Монти е в медикаментозна кома, а мама и татко са в шок, Джулиан. Годеницата му най-сетне пътува към болницата и един Бог знае къде е била досега. Ще се обадя на децата по пътя. Точно сега трябва да съм там. Да тръгваме.

Бен се облегна на дивана. Смяташе да стои настрана от съпружеската драма. Джулиан беше прострян на ринга и нямаше друг избор, освен да се признае за победен. По негово скромно мнение така щеше да е най-разумно. Айла можеше и да почака.

Джулиан не беше толкова склонен да приеме този изход и опита различен подход:

— Скъпа, скъпа, знам, че искаш веднага да отидеш там, но просто мисля кое е най-добро за теб и Монти.

Навсякъде ще има фотографи, трябва да дадем на Бен два часа да организира нещата.

Бен изгледа шефа си: „Копеле, сам си върши мръсната работа!“ Валъри не беше готова да търпи тези абсурдни глупости и миг повече.

— Точно затова трябва да стигнем там колкото се може по-скоро. Майка и татко няма да могат да се оправят с пресата. Имат нужда от мен СЕГА.

Ето ти на, директен изстрел в съвестта. Той беше нокаутиран и повече нямаше да се изправи.

Застанала на вратата с дънки на Ралф Порен и пуловер „Акуаскютъм“, навлечен направо върху късата нощница, Валъри се втренчи в съпруга си. Какви си ги мислеше той? Сигурно беше от шока. Беше взела един сак и го бе натъпкала с всичко, за което й беше хрумнало, че може да й потрябва. Искаше вече да е стигнала и да се обади на баща си от стаята на Монти. Другата й ръка беше на кръста.

— Чакам, Джулиан. Да тръгваме.

Край на мача. Победа за Валъри. Дори Бен беше озадачен от безсърдечието на Джулиан.

Какво щеше да стане в Ливърпул зависеше от него. Но едно нещо беше сигурно — Айла нямаше да пътува с официалната група.

19.

Колата на екипа на „Приятен ден, Великобритания“

Айла се въртеше възбудено на седалката до Боб в колата на екипа по пътя за хеликоптерната площадка в Батърси, когато получи съобщение от Бен.

Промяна в плана. Няма място в кръчмата. До скоро в Ливърпул.

Беше станала рано, твърде превъзбудена, за да спи при мисълта, че ще пътува с хеликоптер с министър-председателя като част от официалната му обиколка.

Майка й я беше посъветвала да си носи топло палто, защото беше чула, че в хеликоптерите било студено. Айла се беше изсмяла на предложението й и вместо това си беше сложила леко сако и къса поличка, заедно с ръкавиците без пръсти от „Коуст“. Така че беше облечена добре, обаче явно нямаше да лети. Съобщението, да не би да означаваше, че пътуването се отменя? Подаде телефона си на сърдития оператор.

— Какво значи това, Боби?

Боб не беше в най-доброто си настроение тази сутрин. От няколко дни не беше на смяна и беше обещал на любимата си съпруга, че ще я заведе на почивка във вилата им в Южна Франция. Тъкмо си приготвяше багажа, когато Керъл се обади. Имала нужда от голяма услуга. Дали можел да се прави на бавачка на Айла? Едно пътуване с премиера не беше голяма работа за Боб, но той си знаеше, че глупавото хлапе от Нюкасъл много лесно може да се забърка в неприятности, ако бъде оставена без надзор. И Каръл си мислеше същото.

Кратък разговор с винаги разбиращата му половинка и тя бе така любезна да се съгласи вместо това да отиде на гости при сестра си в Съндърланд. Боб не се бе почувствал толкова любезен, когато часовникът му го събуди в четири сутринта. Костюмът и вратовръзката не бяха подобрили настроението му, но той стриктно следваше правилата и винаги се обличаше подходящо, когато му се налагаше да пътува с премиера.

Тъкмо пресмяташе кога ще бъдат на различните места по дестинацията, когато Айла му подаде телефона. Хвърли поглед към екрана и бързо прочете съобщението от имиджмейкъра. Сви рамене и се наведе да включи радиото точно навреме, за да хване информационната емисия. Инцидентът с Монти беше главната новина. Боб веднага обърна колата, въведе данните в джипиеса и потегли към Кралската болница в Манчестър.

— Обади се на Ам-Гъл и му кажи, че искаш пряка връзка за емисията в шест. В момента е в защита, захарче, след като ни изхвърли. Сега трябва да ти даде нещо. Обади се.

Айла кимна и започна да търси номера на Бен в блекберито си. Закачливо го беше написал на челото й след оня неловък момент с премиера на Даунинг Стрийт, когато не знаеше кой е той. Поне той твърдеше, че това било закачка. Тъкмо щеше да му се обади, но се спря, обзета от нерешителност. Все още я държеше хокането от страна на Стивън Джеймс, политическият редактор на „Приятен ден“, който беше бесен заради продължаващия й достъп до министър-председателя. Едва вчера беше, когато се бе разфучал в офиса на Майкъл Грифтън, оплаквайки се горчиво от Айла и от предаването й на живо от Ливърпул. След като пътуването нямаше да се състои, тя беше далеч по-склонна да приеме поражението и да се върне в офиса.

— Давай, захарче, тик-так, тик-так, нямаме цяла сутрин. Скоро трябва да сме в ефир, звънни на Ам-Гъл и разбери какво става. Можеш да направиш жива връзка със Сид по време на предаването по телефона или можем да се напънем и да се покажеш в ефир, ако работата е достатъчно сериозна. Носим апаратурата в багажника.

Айла продължаваше да седи неподвижна на предната седалка на волвото с телефон в ръката, с опитния оператор до себе си, с купчини телевизионно оборудване в багажника. Пред нея стоеше възможността за още един извънреден репортаж за „Приятен ден, Великобритания“, когато внезапно и необяснимо се разплака.

— О, мамка му, не сега! — въздъхна Боб. Трябваше да стигнат в Манчестър по-бързо, отколкото хеликоптерът „Чинук“ можеше да прелети разстоянието дотам, а вместо това му се налагаше да се оправя с проклетата сополана. Толкова пъти се беше озовавал в същото положение. Напрежението идваше твърде много за младите журналистки, които до този момент си въобразяваха, че знаят всичко, а после внезапно рухваха.

Сви с волвото към най-близкото крайпътно заведение, отвори прозореца и поръча изпитаното си средство за първа помощ — горещ шоколад и поничка за Айла, както и черно кафе за него. Като се вземеха предвид размерите на хлапето, всички тези калории накуп можеха да я убият, но това беше риск, който си струваше да поеме, за да я удържи стабилна, докато се обадеше на Керъл.

— Изяж това, захарче. Докато се усетиш, ще си много по-добре.

Айла издуха носа си и се зае с нездравословната си закуска, а Боб тайно изпрати съобщение до програмния редактор:

Разциври се. Има нещо голямо. Обади се веднага.

Само миг след като го изпрати, телефонът на Айла звънна. Изтощената хлапачка с разтеклия се по хубавото й личице грим погледна светещия дисплей на телефона си. Кой ли би искал да говори с нея по това време? Сигурно беше Бен.

— О, Боби, Керъл звъни. Какво да направя?

— Ами най-добре й вдигни, захарче.

След като извади цигарите от жабката, Боб отвори шофьорската врата и започна да се разхожда около заведението за бързо хранене, оставяйки двете жени да си говорят насаме за змиите по телевизионната стълбица.

20.

Мусуел Хил, Лондон

Сали както винаги закъсняваше и нямаше време да се разсейва заради неща като подрастващ син, който не иска да стане от леглото. Преди да тръгне към стълбите, хвърли бърз поглед в огледалото в коридора и както винаги остана доволна от видяното. Днес беше избрала костюм с панталони на Стела Маккартни от необятния си гардероб, нова покупка, която да подчертае тъмната й коса. Сали не обичаше да носи панталони и предпочиташе да показва краката си винаги, когато беше възможно, но не и тази сутрин. Трябваше да приеме, че бъдещата младоженка Джулия Каван има дори по-хубави крака и определено не беше подготвена да отстъпи пред по-младата жена. Така че на помощ бе дошъл чудесният костюм с панталон.

Днес беше денят, в който трябваше да приключи с репортажа за сватбата на годината на Монти и Джулия, най-голямото и най-скъпо събитие, което „Селебрити“ някога беше отразявало. В крайна сметка цената се беше оказала значително по-висока от тази, която списанието беше склонно да плати в началото. Агентът на Монти се беше проявил като истинска змия и бе изискал доста солена сума. Това бе довело до няколко изнервящи пазарлъка с едно-две силни хълцания, но накрая всичко се беше разрешило с помощта на влюбената двойка. Най-сетне всички проблеми бяха разрешени и сделката беше сключена. Тя включваше снимки на годежа в домашна обстановка, самата сватба, снимки от медения месец, както и първите снимки на бебето. Всичко накуп. Издателят на Сали наистина беше много доволен и беше длъжен да се присъедини към празничната закуска в заседателната зала в девет часа. Обикновено нещата се уреждаха с бърз разговор в офиса на редактора с агента на клиента, последен поглед върху написаното и два подписа. Но Сали много искаше Джулия и Монти да дойдат лично в сградата на „Селебрити“ въпреки ергенското парти на младоженеца предната вечер. Това само по себе си се беше оказало ябълката на раздора, защото Сали държеше да включи снимки от събитието като част от сделката, но Монти беше прокарал чертата, така че списанието трябваше да се задоволи само с телохранителите, които да пазят инвестицията им. Дано Монти успееше да хване влака. Искаше ги и двамата тук под претекст, че за здраво работещия персонал ще бъде голям стимул да се срещне с известната двойка. Всъщност целта й беше да пофлиртува с Монти, както всъщност правеше с всеки мъж, когото срещаше за пръв път. Сали се надяваше, че когато следващия път крикет звездата се срещнеше със зет си, името й ще бъде изпуснато в разговора.

Ако трябваше да е съвсем честна, цената на сделката беше твърде висока и тя щеше да я откаже, ако не беше намесен Джулиан. Притеснението й, че той лека-полека се отдалечава от нея, нарастваше. Бяха се срещали в тайната къща само два пъти, след като той обяви изборите, а тази сватбена история можеше отново да я върне в мислите му.

С тази цел беше настояла сватбените снимки да се ръководят от редактор. Залогът беше твърде голям, за да остави събитията в ръцете на някой заместник. В действителност това беше и единственият начин да бъде поканена на големия ден и тя вече беше планирала как да изглежда така, че всички да гледат нея, а не булката. Усмихна се на коварството си, провери грима си в огледалото и понеже не беше напълно доволна от резултата, добави още малко от сивата палитра на „Есте Лаудер“.

Погледна ролекса си и видя, че вече е осем. Закъсняваше, закъсняваше, закъсняваше. За пореден път извика на Шон да става и да се приготвя за училище. Докато минаваше през кухнята, даде набързо нареждания на икономката, преди да я освободи с махване на ръка, след което хукна към входната врата. Втурна се по алеята и се качи на задната седалка на очакващия я мерцедес S класа.

В същия момент Шон се обърна и отново заспа.

— Добро утро, Том. Закъснях, съжалявам, да тръгваме.

Елегантният й шофьор й беше опора през последните десет години. Беше я виждал да преминава през много житейски предизвикателства и бе единственият мъж, освен Джулиан, на когото можеше безусловно да вярва. Беше с нея още от пребиваването й във вестника и тя бе настояла да я придружи и в „Селебрити“ като част от споразумението. Том знаеше почти всичко за Сали. Среднощните завръщания у дома след вечери със знаменитости или срещи с издатели бяха довели до много откровени разговори, разкрили различни строго пазени тайни. Познаваше слабостите и особеностите й, съветвал я беше относно отчуждаването й от родителите й, както и вината, която чувстваше като самотна майка. Но дори Том не знаеше за Джулиан, макар да имаше подозрения. За Сали се беше оказало трудно да не обсъжда връзката си с премиера, но знаеше, че дискретността е единствената й надежда завинаги да се събере с Джулиан.

Том знаеше за предизвикателствата, срещу които Сали се беше възправяла в ранните дни на кариерата си, и тактично я укоряваше, когато обиждаше или крещеше на персонала си така, както някога се бяха отнасяли с нея. Освен това й подаваше ръка, когато й се случеше да падне духом. Сали го обожаваше, гледаше на него като на баща и го затрупваше и с проблеми, и с подаръци.

Настани се на седалката и се накани да се обади на Мария, за да приключи с плановете за приема.

— Колана.

Сали се намръщи на Том, който знаеше, че тя мрази да си слага колан. Често се оплакваше, че й смачква дрехите, но неохотно си го закопча. Мария й вдигна телефона.

— Добро утро, Мария, днес е голям ден. Започна ли да изстудяваш шампанското? Джулия харесва онова розе, твърде претенциозно, ако питаш мен. Сигурно ще иска собствен фризьор и за сватбените снимки! Все едно, днес може да има всичко, каквото си пожелае. Издателят ще е там и не ни трябват нервни кризи от нашата пикла.

Мария за миг изпадна в паника. Шефката й явно още не беше чула новините. По дяволите, дали да се изложеше на гнева й, като се поставеше в ролята на вестоносеца, или да се опиташе да избегне куршума, като я оставеше да научи сама отнякъде другаде?

— Такова, как е Шон?

— Добре е, Мария. Ти слушаш ли ме? Шампанското изстудява ли се и какво сме избрали за закуска? Джулия практически нищо не хапва, но Монти сигурно ще иска пълна английска закуска след снощния купон.

Сали си отбеляза, щом приключи разговора с помощничката си, която очевидно не схващаше значението на днешната среща, да се обади на сина си и да се увери, че е готов за училище.

— Гледа ли „Приятен ден“ сутринта, Сали? Сузи е в отпуска и пробват някаква Трейси Парингтън, мисля. Не я бива много.

Мария отчаяно се опитваше да разбере дали Сали е гледала новините, но шефката й започваше да губи търпение:

— Мария, да не би да си загубила и малкото си мозък? Днес е най-големият ден, който в „Селебрити“ някога сме имали, а ти ми дърдориш за ваканцията на някаква телевизионна водеща. Слагай проклетото шампанско да се изстудява, тъпа краво!

Том изгледа Сали през прозореца на преградата и повдигна вежда. Това беше достатъчно, за да успокои пътничката.

— Сали, мисля, че трябва да накараш Том да пусне „Приятен ден, Великобритания“ в колата още сега. Сериозно, много е важно да видиш водещата новина. Пак ще поговорим, когато стигнеш офиса. Дочуване.

Сали невярващо разтърси глава. Какво й ставаше на помощничката й тази сутрин? Набра номера на Шон и се наведе към Том:

— Мария иска да гледам „Приятен ден“. Сякаш си нямам друга работа. Би ли го пуснал, Том, ако обичаш?

Докато чакаше сина си да вдигне, си позволи доволна усмивка, предвкусвайки предстоящия ден. Подписването на сделката за сензационното отразяване на сватбата с най-голямата спортна суперзвезда на страната и красивата му избраница беше брилянтен удар. Още по-хубавото беше, че ще бъде там с Джулиан… е, може би не точно с него, но и така ставаше. Каквито и да ги дрънкаше Мария за новините, това нямаше да й развали деня. Телефонът на Шон се включи на гласова поща и тя тъкмо се канеше да направи нов опит, когато красивото лице на Сид се появи на екрана. Тази сутрин изглеждаше особено сладък, помисли си тя.

— Определено трябва да направим нещо с него, Том. Напомни ми да кажа на Мария да уговори среща с него.

Том кимна, но не каза нищо. Беше гледал новините и знаеше какво ще последва.

— Добро утро, ако сега включвате телевизорите си, ще ви дадем допълнителни сведения за ужасната новина от снощи. Съжалявам да ви съобщя, че английската крикет звезда Монти Мичъл е в критично състояние в болницата вследствие на ужасен инцидент пред един нощен клуб в Манчестър. Годеницата му Джулия Каван е при него. Министър-председателят като негов зет заедно със съпругата си Валъри в момента пътуват към Кралската болница в Манчестър. Родителите му току-що също пристигнаха там. Цялото семейство се събира, за да е при Монти в тези мигове на изпитание. Слава на Бога, че ще бъде заобиколен от онези, които най-много обича, а и те ще се подкрепят в този труден момент. Очакваме включване от нашата кореспондентка Айла Макгавърн, която трябваше да отразява предизборната обиколка на премиера.

Белинда, режисьорката, включи Айла, която беше на път към Манчестър. Нежните думи на Керъл както винаги бяха направили чудо. След като се беше обадила на Бен, Айла отново се възползваше максимално от чудесните си контакти.

— Добро утро, Сид, добро утро, Трейси, добро утро на нашите зрители. Последните ми сведения са, че Монти наистина не е добре. Всъщност мога да споделя, че нашият крикет герой е на животоподдържащи системи.

Бил е ударен от отворена врата на кола, след което е изпадал в безсъзнание пред нощния клуб. Паднал е под колата и левият му крак е счупен на три части. Освен това е получил и много сериозни наранявания по главата и в момента е в медикаментозна кома, докато лекарите привършат с изследванията. Сватбата му, която трябваше да се състои след три седмици, е отложена.

Докато Айла говореше, бягащата лента в дъното на екрана съобщаваше извънредните новини на зрителите: „Монти Мичъл е в критично състояние в болница. Сватбата на звездата е отложена. Министър-председателят и съпругата му скоро ще бъдат при него.“

Сали беше шокирана. Седеше неподвижно, без да знае какво да направи, какво да си мисли. Това не можеше да се случва. Стисна облегалката и се опита да се съвземе. Не беше сигурна какво чувства. Неверието й вследствие на отлагането или може би на отмяната на сватбата ли беше? Може би донякъде, но не, тя беше сигурна, че не е това. В договора имаше предостатъчно клаузи, които да подсигурят парите на „Селебрити“. Адвокатите щяха да направят всичко агентът на Монти да парафира договора, докато спортистът не е в състояние отново да държи химикалка. Освен това за всеки случай разполагаше със съгласието на Уейн и Колийн Руни за специално интервю и само й трябваха пари и хора, за да го задвижи. Никакъв проблем.

Не, както си седеше спокойно на задната седалка на колата си, осъзна, че травмата й няма нищо общо със сделката, със списанието или с инцидента с Монти. Сали знаеше, че е нещо много по-лично. Внезапно изпита усещане за празнота. Преди два часа беше неразделна част от живота на министър-председателя и семейството му. Тя се разпореждаше с подготовката за сватбения ден. Тя осигуряваше първокласно медийно отразяване на Джулиан, като се държеше достатъчно далеч от хищните нокти на Бен. Систематично унищожаваше съперницата си по страниците на успешното си списание. Тя контролираше всичко.

Сега, в момент на изпитание семейството се събираше, за да споделя любов, утеха и подкрепа. Присъствието й в живота им вече не беше важно. Вместо това се бяха обърнали един към друг, за да бъдат силни. Тя, Сал и Симпсън, беше абсолютно ненужна.

Сал и се разплака.

Том погледна през прозореца на преградата. И той като Боб беше виждал същото и преди. Обърна колата и се отправи към собственото си изпитано лечение за случаи на нервна криза — закуска с шампанско в „Кларидж“.

21.

Лос Анджелис

Томи Голд, агентът на Джими Филипс, беше отишъл до Лос Анджелис, за да се срещне с най-доходоносния си клиент. Искаше със собствените си очи да се увери, че резултатите от лифтинга на Джими го карат да изглежда, все едно че е изкарал добре почивката си, а не че е бил в ръцете на добър хирург. Като разгледа внимателно лицето на клиента си, беше склонен да приеме резултата за задоволителен, но въпреки това все още беше твърде очевидно, че работата е дело на скалпела, а не на слънцето.

— Изглеждаш абсолютно възхитително, скъпи, но още две седмици почивка напълно ще оправят нещата.

Джими бързо се превръщаше в любимеца на британската публика. Когато и да включеха телевизорите си, зрителите бяха бомбардирани от реклами за програми с участието на известния аукционер и търговец на антики. Рейтингите на канала се покачваха всеки път, когато дръзкият водещ се покажеше на екран. Преговорите за специално коледно издание на „Съкровището от мазето“ вече бяха доста напреднали. Записите щяха да започнат късно през октомври, което пък щеше да даде още месец време следите от операцията на Джими да се заличат.

Чарлс, партньорът му, беше напълно против естетичната хирургия и настояваше, че ботоксът няма да е толкова натрапчив, а ефектът ще е същият. Майка му от години си слагала ботокс и изглеждала чудесно. През целия полет от Лондон до Лос Анджелис двамата мъже се бяха карали сериозно за предстоящата процедура. Джими обаче не се беше оставил да бъде разубеден и вече бе издирил най-добрия пластичен хирург в Щатите. Със съвсем малко притеснение се беше подложил на ринопластика и лифтинг на лицето в Бевърли Хилс.

Като се гледаше в огледалото в апартамента си на десетия етаж в „Бевърли Уилшър“, Джими беше много доволен и облекчен от резултатите. Прокара показалец по носа си и си каза, че изглежда чудесно. Чувстваше, че е готов да представи новото си лице на вярната публика, обаче безрезервно се доверяваше на агента си. Томи го беше измъкнал от скромния му бизнес и го бе превърнал в едно от най-познатите лица във Великобритания, а дай Боже, може би някой ден и в Америка. Каквото и да кажеше Томи, Джими щеше да го направи.

За първи път се бяха срещнали на аукцион, който Джими провеждаше някъде из Централна Англия. Томи беше впечатлен от способността на хлапето да взривява публиката. Още тогава Джими притежаваше таланта да вдъхва ентусиазъм. Успя да вдигне над десет хиляди паунда цената на две сосиери, лежали забравени от десетилетия в килера на собственика си. След края на аукциона Томи, един от най-добрите телевизионни агенти вече почти двайсет и пет години, се беше представил и бе убедил Джими в несъмнените му качества на звезда.

В интерес на истината по това време аукционерът не ставаше много за гледане. Препалената старомодност беше подсилена от зле стоящия му евтин костюм. Косата му не беше поддържана, зъбите му приличаха на надгробни плочи, обаче притежаваше искрата. За съжаление я имаше и историята със скелетите в гардероба. Кратък период зад решетките в юношеските му години след „недоразумение“ с охранители лесно можеше да провали бъдещите му планове, но той се довери на свръхестествените способности на Томи. Агентът го посъветва да смени фамилията си, адреса си и външния си вид, а после съчиниха пикантна история за вестниците, която неизбежно щеше да се появи някъде в бъдещето. А и все едно, философията на Томи беше, че така или иначе пикантериите изпълзяват изпод паркета, за да тормозят известните. Ако това се случеше, двамата вече щяха да са натрупали състояние.

Пет години по-късно двамата определено бяха по следите на големите пари. Въпреки това Томи си помисли, че апартаментът в „Бевърли Уилшър“ със собствен вход и стълба от мрамор от ковано желязо щеше да нанесе ненужен удар върху финансите на Джими. Това обаче не го засягаше. Неговите двайсет процента бяха на сигурно място в банката.

— Сериозно, скъпи, изглеждаш страхотно. Хирургът е свършил впечатляваща работа, но наистина няма нужда да бързаш да се върнеш в Англия. Времето и без това е гадно. Тук е много по-меко.

Ако Томи трябваше да е съвсем честен, отчаяно се нуждаеше Джими да се върне във Великобритания възможно най-скоро. Имаше малко изгодна корпоративна работа, с която можеха да се нагърбят, докато записите не започнеха отново, а и договаряше рекламен договор с „Теско“. В същото време обаче беше склонен и да не го притиска. Не искаше Джими да плаши зрителите с оперирания си нос.

— Добре, Томи, ако си сигурен, ние ще бъдем доволни да останем тук още малко. Не знам, може вместо това да отидем в Лае Вегас.

Беше започнал да се отегчава да стои по цял ден в апартамента, за да пази новото си лице от слънцето. Чарлс също започваше да става раздразнителен и да страда за дома. Бързо се беше уморил от самотните си посещения на Дисниленд и Юнивърсъл студио. А и дебненето за звезди по Родео Драйв накрая доскучаваше, особено когато човек е сам. Очите му светнаха при мисълта за пищните представления и хазарта, втурна се към Джими и здраво го прегърна.

Томи не беше толкова склонен за подобно начинание. Хазартът не го вълнуваше, това си беше безсмислено занимание, а и наистина не одобряваше увлечението на клиента си по рулетката. Но все пак парите си бяха негови и ако толкова искаше, можеше да заложи всичко на черно.

— Чудесна идея, само че без мен. Имам още малко работа тук в Лос Анджелис, а после трябва да се върна в Лондон, за да подпиша коледната сделка.

Чарлс нямаше такива грижи и щипна прясно опънатата буза на Джими.

— Скъпи, скъпи, скъпи, моля те, нека идем в хотел „Хардрок“! Искам да остана в Райската кула. Нали си спомняш, че с тебе там за пръв път…

— Както и да е, момчета, време ми е да вървя.

Томи беше добре гледан семеен човек, пристрастен към „Арсенал“, костюмите на „Севил Роу“ и ризите на „Томас Пинк“. Макар да беше силно привързан към клиента си, бе хетеросексуален и въобще не държеше да знае какво става в спалнята на Джими.

Джими кимна с разбиране.

— Ти започни да събираш багажа, скъпи, а аз ще изпратя Томи.

Запътиха се към стълбите и той прехвърли ръка през раменете на агента си.

— Съжалявам за това. Не се обиждай. Пък и ще се видим отново в Лондон на втори октомври. Без съмнение Джулиан Дженсън ще има нужда от гласа ми, а двамата с Чарлс сме страшно въодушевени за сватбата на Джулия и Монти в събота. Вече сме си избрали подходящи бели италиански костюми. Чарлс ги видя в списание „Джи Кю“. Малко се притеснявах, че ще изглеждаме като гангстери, така че избрахме шарени вратовръзки, а не на черни райета. Кажи ми какво мислиш за идеята ни за сватбен подарък. Гледахме едни херувимчета от чисто злато, които носят кристален жезъл „Сваровски“, с имената на младоженците, издълбани върху телцата им. Вариант на подаръка за петдесетгодишнината на Саймън Коуел. Какво мислиш, да не би да е твърде кичозно?

— Мамка му!

В бързината да остави влюбените птиченца насаме, Томи беше забравил да сподели с клиента си втората важна причина за посещението си.

Затвори входната врата и се върна в апартамента с Джими. С помръкнало лице седна, преди да им каже новината за злополуката с Монти и отлагането на сватбата.

22.

Даунинг Стрийт

Бен беше ядосан на партийните членове, събрани около масата в Кабинетната зала. Опитваха се да произведат някакви свежи идеи за предизборната кампания. Дотук нямаха голям успех.

— О, Господи, вие сте завършени идиоти!

Все още разполагаха с три седмици до изборния ден. За толкова време изборите можеха да се спечелят, но и да се загубят и Бен имаше нужда от някои находчиви хрумвания. Като гледаше обаче масата, такива не се задаваха. Първоначално не беше сигурен дали на обикновени партийни членове би трябвало да се позволи да седят в Кабинетната зала. Може би имаше някакво тъпо правило с антикварна стойност, според което само министрите да имат правото да се събират там. По тази причина се увери, че всички са предупредени, че в момента залата се използва в другото си и далеч по-неформално качество като библиотека.

— Ако Обама дойде със скапания си слоган от три думи, който му спечели изборите, със сигурност ще се справим. Хайде де, трябват ми идеи.

— Ние сме добре! — подвикна един шегаджия, повтаряйки ключовата фраза, която някога провали надеждите на Нийл Кинък за премиерския пост[1]. Последва пъшкане. Политическите наблюдатели винаги възприемаха злощастното изпълнение на Кинък и фразата, използвана пред десетхилядното множество на Шефилд Арена, като основна причина за загубата на лейбъристкия лидер през 1992 година. Оттогава това беше срамен спомен.

— Без майтап, Джъстин, веселяко. Я се разкарай оттук.

Когато начупеният доброволец затвори вратата зад себе си, залата потъна в мълчание. Всички бяха наясно, че са под ледения поглед на Бен. Резултатите от проучванията не бяха толкова добри, колкото очакваха, а той не беше в настроение да се шегува. Трябваха му положителни идеи от събралите се. Джулиан както винаги закъсняваше, така че Бен се беше възползвал от възможността да седне на стола на премиера, единственият около дванайсетметровата маса с форма на лодка, който имаше странични облегалки. Масата беше проектирана от министър-председателя от торите Харолд Макмилън така, че да му позволява да вижда ясно всички останали. Бен се възползва да следи да не хрумне на някого нова идиотска шега.

— Добре, хора, ето каква е сделката. Искам по десет слогана от всеки от вас преди приключването на играта днес. Както и умни идеи за политическото представяне на партията по медиите, моля, дами и господа, ако това не представлява твърде шибан проблем за вас.

Отново последва пъшкане.

— Знам, знам, те са надути и тъпи, но както всички знаете, ни предлагат пряк достъп до гласоподавателя, без преразказа на някой скептичен драскач. Лейбъристите използваха Еди Изард и наистина успяха да привлекат вниманието на младите избиратели. Ето какво ни трябва. Добрата новина е, че току-що подписахме с голям холивудски режисьор да снима за нас, така че няма да ви пусна да излезете от тази стая, докато не измислите някакви идеи. Няма такова нещо като безплатен обяд, особено в Кабинетната зала, извинете, библиотека. Сега си нахлузвайте шапките за мислене.

— Джъстин, довлечи си задника обратно и без повече остроумни забележки или следващия път изхвърчаш — извика той доброволеца.

Щом Джъстин се върна на мястото си, Бен погледна часовника, който лейбъристкият премиер Харолд Уилсън беше поставил точно срещу стола на министър-председателя. Идеята му беше да си спести въртенето към стенния часовник зад гърба му. Стрелките показваха единайсет, имаха един час време за усилено мислене.

— Ще се видим в дванайсет и никой да не ми сяда на стола.

— Това не е ли столът на премиера? — чу се глас от дъното на залата.

Бен вече се беше изправил и бе обърнал гръб на всеки, който би се осмелил да го разпитва, така че вместо отговор метна дървен поднос за питиета и няколко молива към самоуверения доброволец. Намръщен тръгна към звукоизолираните врати и остави будните млади умове да спасяват изборите.

Срещна Джулиан в коридора и от пръв поглед видя влиянието, което кампанията оказваше на шефа му. Все още изглеждаше елегантен и излъчваше любезност, но определено беше изтощен. Не беше кой знае колко изненадващо, като се вземеше предвид политическият натиск, който в момента тегнеше отгоре му. Бен му предложи отново да се поразходят в градината. Там можеха да разговарят, без да се притесняват, че някой ще ги подслушва.

— Оставих хлапетата да мислят слогани за кампанията, шефе. Няма да отнеме много време.

— Не и „ние сме добре“? — предположи Джулиан с тънка усмивка.

— Вече си направиха тази шега, а, честно казано, дори и първия път не беше забавно.

Бен лесно изравни крачка с шефа си и двамата се запътиха към задния вход на Даунинг Стрийт.

— Чудесен ден. Да се разходим около Конната гвардия, шефе?

Като не получи отговор, Бен се обърна към министър-председателя и с удивление видя колко е объркан. Веднага го хвана под ръката, за да го подкрепи, но най-вече за да го изведе от сградата, преди някой да е забелязал. Бен ускори ход и повлече Джулиан след себе си.

Отдалечиха се достатъчно и тогава Бен даде знак на министър-председателя да седне така, че да е с лице към градината и с гръб към сградата, далеч от любопитни очи. Той самият седна срещу него. Никога досега не беше виждал шефа си паднал духом. Известно време и двамата мълчаха. Добре, резултатите от социологическите проучвания не бяха много добри, но все още имаше много път да се извърви. Лидерските дебати отново щяха да обърнат всичко в полза на Джулиан. Подготвяха се за всяка възможна изненада, а с неговия вид на филмова звезда си беше роден да се показва по телевизията. Жените го обичаха, мъжете искаха да бъдат като него. Отново щеше да се превърне в любимец на народа.

Но по някаква причина мъжът, който в очите на външния свят имаше всичко, беше рухнал. Бен изпита желание да го прегърне, но си даде сметка, че това би било неуместно, и вместо това зачака търпеливо Джулиан да дойде на себе си.

Някакви семейни проблеми ли го тревожеха? Проблемите около Доминик и заплахата да го изключат заради хулиганство? Бен не мислеше, че е това. Валъри няколко пъти ходи в училището през последния месец и позволиха на Доминик да продължи учението си, макар и с последно предупреждение от директора.

Какво тогава? Един от вестниците душеше около проблемите му в брака. Сигурен беше, че Сали с нейните контакти на Флийт Стрийт има пръст в тая работа. Но досега само един вестник беше проявил интерес към историята. Скоро щеше да се оправи с това, като си спомнеше с кого замесената политическа репортерка беше споделила леглото си в Тайланд. Дали би рискувала история за първа страница в замяна на продължителни проблеми в брака си? Не, Бен беше уверен, че с този проблем е приключено поне докато минат изборите.

Монти още беше в болница, но животът му беше вън от опасност и се радваше на най-доброто медицинско обслужване, което би могло да се купи с пари.

Така че какво би могло да бъде? Бен не беше сигурен, но знаеше, че трябва да се оправи с това. Наля и на двамата по чаша вода, седна отново и зачака. Най-сетне Джулиан заговори:

— Кажи ми какво да правя, Бен.

„Хмм — помисли си имиджмейкърът, — ще ми трябват повече подробности, господин премиер, сър.“ Наклони глава и търпеливо зачака да чуе повече.

— Жените, Бен, жените. Дърпат те във всяка посока, докато не те оставят да се въртиш без контрол.

Бен беше слисан и едва успя да устои на непреодолимото изкушение да стане и да си замине. Той си скъсваше задника с предизборната кампания, а всичко, за което Джулиан се тревожеше, беше скапаният му сексуален живот. Усетил неодобрението му, премиерът се наведе и скри лицето си в шепи.

— Сядай — нареди Бен, притеснен да не би някой от екипа да надникне през завесите на Кабинетната зала. Нямаше нужда да стават свидетели на отчаянието на премиера и се ядоса на себе си, че не им бе предложил да работят в частния му кабинет. Ужасно му се искаше веднага да се махнат от градината.

— Шефе, искаш ли по-късно да пийнем бира, когато наоколо има по-малко хора?

Обаче Джулиан не го слушаше. Имаше нужда да говори, а той беше единственият човек, с когото би могъл да обсъжда емоционалните си проблеми.

— Мислех, че двамата с Валъри сме преминали критичната точка, Бен, наистина го мислех — рече. — Добре де, не сме младоженци, но вече се разбираме много по-добре. Тя престана да пие и е много по-енергична. Мислех си, че речта й отвън на Даунинг Стрийт е върхът, а и тя сега изглежда наистина поразително. В същото време чувствах, че връзката със Сали, някога ролкова страстна и всепоглъщаща, стига до естествения си край. Може би все пак това никога да не е било нещо повече от едно увлечение въпреки страхотния секс.

Бен реши, че това е точният момент да си тръгне, и се изправи.

— Тази информация ми идва в повече, шефе, мерси.

Пък и трябва да нагледам хлапетата.

Джулиан не му обърна внимание, решен да продължи да споделя любовните си терзания и Бен неохотно седна отново.

— Агонизирам, докато се чудя как е правилно да постъпя. Не съм сигурен дали исках да оправя нещата с Валъри, но знам, че исках да приключа със Сали.

Въпреки мрачното настроение на шефа си Бен не можеше да приеме сериозно този сърцераздирателен монолог. Джулиан за пълен глупак ли го смяташе?

— Виждам, виждам с оченцето нещо, което започва с… Айла.

— Добре, Бен, вярно е, че тя е приятна новост и си мисля за нея, но ако наистина съм искал само да се позабавлявам, защо продължавам да се чувствам толкова потиснат?

Бен се отпусна на пейката и се престори на загрижен. Обмисли възможностите и предположи една при чина за мрачното настроение на шефа си.

— Хмм, може би защото сме насред тежка предизборна кампания и ако не спечелиш, можеш да се събудиш като мениджър на „Дамска мода“ при Джон Люшна Оксфорд Стрийт, вместо да продължиш да бъдеш един от най-влиятелните мъже на планетата? Може би е това, какво мислиш?

Джулиан не се засмя. На Бен му беше все едно. Искаше в този момент да е, където и да е другаде, само не и тук. Имаше важна работа за вършене покрай избори те. Онези хлапета сигурно в момента драскаха калинки с моливите си върху тапетите в Кабинетната зала.

— Не, Бен, не за изборите се притеснявам. Тормозя се заради жените и непоносимия натиск, на който ме подлагат. Чувствам, че повече не мога да се справям и не знам какво да правя. — Замълча и после продължи: — Валъри се опитва да помогне на Монти. Иска да се прибере у дома си, за да подкрепя майка си и баща си. Обаче казва, че иска да помага и на мен, като участва в кампанията, а наистина няма как да бъде навсякъде. Прогнозите за Монти не са добри, знаеш. Специалистите твърдят, че може дълго време да остане в инвалидна количка. Цялото семейство приема това много трудно. Ако трябва да съм напълно честен — въздъхна той, — страхувам се, че Валъри се връща към предишното си състояние. Лекарите са й предписали антидепресанти и валиум, което определено промени поведението й, но не към добро, а и не мисля, че това е решение. Освен това ми се струва, че отново е започнала да пие. Всъщност съм сигурен, че е започнала, и не мога да се справя с неизбежната депресия, която ще последва. Не знам какъв е отговорът, Бен, но наистина не чувствам, че мога да продължа да бъда женен за нея.

Бен поклати глава. Не съчувстваше на Джулиан — сам се беше докарал дотук заради егоизма си. Вече се бяха договорили всякакви приказки за развод да бъдат отложени, докато не минеха изборите следващия месец, а ето че той отново повдигаше въпроса. Все едно че си нямаше други грижи. Мозъкът на Бен се включи в професионален режим, докато си представяше най-лошия сценарий — развод преди трети октомври. Джулиан обаче не беше приключил:

— Мислих дълго и сериозно за бъдещото ми щастие, Бен. Въпреки едно-две разколебавания през лятото реших, че наистина много обичам Сали.

Бен едва не падна от пейката. От хода на разговора беше останал с впечатлението, че тя е на път да бъде заменена от Номер две, с по-сластните форми, с по-малко навъртяния километраж и с по-гладкото возене. Не можеше да разбере непостоянството в мисленето на Джулиан.

— Наистина ли си сигурен, шефе? Ами Айла, тя определено ти е влязла в ума. Защо не опиташ да видиш как е след изборите?

Бен се надяваше, че споменаването на младата репортерка ще предизвика усмивка. Не се получи. Опита отново:

— Сериозно, видях я как те гледа, когато беше тук да отразява приема след победата в Ашес. Държеше се като влюбена тийнейджърка на първия си танц, а ако трябва да съм честен, и ти не й отстъпваше, шефе. Обикаляше из залата, опитваше се да изглеждаш равнодушен, но постоянно я зяпаше, когато ти се удадеше възможност. Бих ви предложил да си наемете стая.

Джулиан най-сетне се усмихна кисело в потвърждение. Трябваше да признае, че е увлечен по младата телевизионна репортерка с красивото тяло и пленителната усмивка.

— Определено си я бива, но не знам, Бен. Боя се, че тя не си пада толкова по мен, повече я интересува какво мога да й предложа.

И това с какво се различаваше от мотивите на Сали, зачуди се Бен. Нея също я вълнуваха основно диамантените дрънкулки. Но Джулиан вероятно беше прав, такава беше и мотивацията на Айла — леденостудена в преследване на собствения си интерес чрез обвързването с богат и могъщ благодетел. Засега обаче тя несъмнено би трябвало да е доволна от безпрецедентния достъп по време на предизборната кампания, а това напълно устройваше Бен. Трябваше му кротък телевизионен репортер, който да прокарва позитивните истории по време на кампанията, а ако Айла успееше като бонус да ги отърве от Сали, толкова по-добре. Тя беше много по-лесна за манипулиране.

— Мисля, че Айла е съкровище, шефе, истинско котенце. Някого, с когото сериозно трябва да помислиш да прекараш малко повече време след изборния ден.

Джулиан се замисли над думите на Бен. Разговорът му повдигна духа и решимостта му се завърна.

— Чудесна мисъл, Бен, но след такова търсене на сродна душа реших, че Сали е жената за мен. През последните няколко седмици прекалено много я пренебрегвах и трябва да призная, че отсъствието й засили привързаността ми към нея. Тя е страхотна жена, която решително се справя с предизвикателствата и със сложни ситуации, но в същото време може да бъде толкова деликатна и мека.

— Мамка му, изкара я да прилича на скапан почистващ препарат. Съжалявам, че го казвам на глас, но, шефе, хайде де, наистина!

Сега вече Бен беше ядосан. Даде си сметка колко време и усилия ще му трябват, за да види гърба на кучката, а времето беше нещо, с което наистина не разполагаше в момента. Джулиан пък тъкмо беше набрал темпо:

— Тя е спокойна и мила с персонала си, всеотдайна майка и като цяло — страхотна жена. Наистина не мога да си представя бъдещия си живот без нея.

Е, стига толкова. Този път вече Бен наистина беше чул достатъчно.

— Оправяй се сам, шефе. Нямам време за това.

Отново се изправи, но Джулиан беше приготвил още една бомба.

— Благодаря, че ме изслуша, Бен. Наистина няма с кого другиго да говоря за това, но това, че споделих на глас някои от нещата, които ме измъчват, наистина помогна. Щом приключим с изборите, сериозно обмислям да предложа на Сали да се омъжи за мен.

Бен подскочи:

— Страхотни новини, шефе! Аз ще приготвя тортата.

— Рязко се обърна и тръгна към сградата, но на входа спря, неспособен да сдържи още една подигравка:

— Само помни едно. Първите съпруги искат стабилен брак, вторите предпочитат стабилна сметка. Плати цената и избирай.

[1] През 1992 г. водачът на Лейбъристката партия Нийл Кинък участва в предизборно шоу, уредено по американски маниер, в което накрая излиза на сцената и произнася слаба реч, започваща с неколкократно повтаряне на фразата „Ние сме добре!“. Това го превръща в обект на подигравки и партията губи изборите. — Б.пр. ↑

23.

Ланкашир

Валъри седеше на дивана в дневната на родителите си и се чудеше защо Бог ги е изоставил, ако въобще съществуваше. Монти току-що беше изписан от болницата и седеше срещу нея в инвалиден стол. Шок и мъка бяха изписани на мокрото му от сълзи лице. Държеше сгънат лист, който го беше чакал в луксозен плик върху бюфета на родителите му.

Валъри току-що беше пристигнала от Лондон. Смяташе да дойде през уикенда, но я бяха извикали спешно. Още не беше успяла да съблече зимното си палто, когато майка й, разстроена до сълзи, я накара да влезе в дневната. Валъри не помнеше да я е виждала някога толкова притеснена, франк стоеше до камината и слагаше въглища в огъня. Най-накрая Шийла наруши мълчанието:

— Не се тревожи, Монти. Тя скоро ще осъзнае, че не всичко, което хвърчи, се яде.

Той нищо не каза, само се загледа в пламъците. Валъри трябваше да остане насаме с брат си.

— Мамо, защо с татко не приготвите чай? Вижте дали имаме и бисквити.

Чашата с чай беше лек за всяка болест в дома на Мичъл и тя знаеше, че с радост ще изпълнят молбата й. Щом се скриха в кухнята, Валъри се приближи до брат си, прегърна мускулестото му някога тяло и силно го притисна до себе си. От обаждането на майка си беше разбрала единствено, че Монти е получил още по-лоши вести. Ако можела, да дойде да го види колкото се може по-скоро, което тя и направи, след като накара Джулиан да й намери шофьор.

Докато държеше брат си в обятията си, той заплака. Тя дълго го прегръща, нашепвайки му утешителни думи:

— Тук съм, скъпи, тук съм, всичко ще мине. Тук съм. Не се тревожи, Монти, вече съм тук. Всичко ще мине, скъпи.

Сълзите му най-сетне секнаха. Валъри нежно се отдръпна и погледна със свито сърце младия мъж, който доскоро беше имал всичко. Красива годеница, любящо семейство и бляскава кариера. Спортните му успехи бяха служили за пример на нацията. Животът му беше минавал по мед и масло, а сега го сполетя това. Със сигурност не можеше да понесе повече болка.

— Не разбирам, Валъри. Не разбирам защо стана това. Не искам да живея без нея.

Подаде й бележката и тя я взе.

Скъпи Монти, Много съжалявам, но не мога да живея повече в лъжа. Наистина вярвах, че те обичам. Исках да ти стана съпруга, да ти родя деца и да прекарам живота си с теб. Но това беше, преди да срещна Чарли.

Съжалявам, но развалям годежа ни. Чарли казва, че понеже сте най-добри приятели, това ще бъде особено тежко за теб. И двамата съжаляваме. Решихме, че ще е най-честно да го научиш първо от нас, преди да видиш фотосесията, която заснехме за неделния „Сън“. Много е изискана и за теб съм казала само хубави неща. Надявали се да можеш да ми простиш.

Джулс.

P.S. Ще задържа пръстена, сигурна съм, че не си го искаш обратно.

Валъри отвратено смачка писмото и го метна в камината. Имаше толкова много въпроси, които да зададе на брат си, но вместо това го прегърна, а той отново се разрида.

24.

Списание „Селебрити“

Сали от две седмици беше в отвратително настроение и служителите й стъпваха на пръсти покрай нея. Списанието беше понесло голям удар от отлагането на сватбата, но хората й бяха изненадани, че тя го приема толкова лично.

Днес беше свикала работно заседание и присъствието беше задължително. Общото настроение беше мрачно и присъстващите избягваха да се гледат в очите.

— Така, кажете ми какво става с Уейн и Колийн. Да чуя. Е? Да не би да са ви отрязали езиците?

Сали гледаше към персонала си, а всички се взираха съсредоточено в бележниците си. Знаеха, че първият, който я погледне, е загубен. Никога в тази стая не бяха проверявани толкова блекберита накуп. Многострадалната Мария знаеше, че на нея се пада да наруши мълчанието:

— Ами, Сали, Уейн и Колийн все още са най-добрата алтернатива, но… добре де, освен това искат и специална фотосесия. Очаквам днес да се чуя с агента им, но наистина мисля, че може би трябва да обмислим и други възможности, освен ако не искаме да се озовем насред свирепо наддаване.

— Наистина ли, Мария, това ли мислиш? Приличам ли ти на човек, който иска да се набутва в скапано наддаване? Приличам ли на някого, който иска да прахоса проклетите пари на списанието? Приличам ли? Това е страшно тъпа идея, тъпа краво.

Сали удари с длан върху масата. Никой не помръдна. Всички продължиха да гледат пред себе си.

— Някой друг да има по-добра идея за корицата? Например Ейдриан Чайлс, мечтата на новата мислеща жена? Саймън Коуел? Дейвид Бекъм? Или ако искаме да бъде лъскаво, защо да не е Черил?

Отново никой не продума.

— Не, дами, не мисля така. Трябва да бъдат Уейн и Колийн, нали така? Очевидно е. Сега вдигайте задниците си и го уредете.

Прекъсна я звукът от експлозия — опит на Шон да се пошегува, като й смени алармата за есемесите. Само че на нея не й беше до шеги. Погледна мрачно блекберито си.

Здравей, любов моя, отдавна не сме говорили. Ужасно ми липсваш. Моля обади се, като си свободна. Дж. Дж. Целувки.

Не беше се чувала с него от злополуката с Монти и бе започнала да се бои, че Валъри е успяла да си го върне. Е, явно беше грешила. Сали веднага грейна от щастие.

— Добре, както казвах, оценявам труда, който хвърлихте за тази сделка. Ако успеем да натиснем още малко, за да се подсигурим, ще съм ви благодарна. И така, време е за обяд, ще се видим пак утре.

Сали излетя от стаята в десет и половина, а сътрудниците й невярващо се спогледаха. Мария само сви рамене и се зае да изброява хората, които трябваше да опитат да осигурят невъзможното.

Сали се втурна в кабинета си и бързо затвори вратата. Няколко пъти вдиша дълбоко, за да се успокои, преди мълниеносно да набере „Джон“, както беше записан в телефона й. Джулиан беше доволен от бързата й реакция.

— Любов моя, толкова ми липсваше. С какво си облечена?

Джулиан скучаеше. Валъри беше далеч в Ланкашир, Айла беше на работа, а той и без това бе започнал да се съмнява, че някога ще може да изпита удоволствие от ласките й. Ето защо накрая се спря на Сали.

— Здравей, скъпи. И ти ми липсваше. От векове не съм те чувала. Как е Монти?

— Благодаря, че попита. Колко мило от твоя страна. Изписаха го от болницата и е толкова добре, колкото може да се очаква. Обаче май се появи друг проблем и Валъри хукна натам, за да опита да оправи нещата в семейството. Както и да е, това не е толкова важно. Важното е, че отчаяно жадувам да те видя. И без това не ти отделях нужното внимание, и се надявах, че можем тази вечер да поправим това. Говорих с нашия приятел и той е уредил малка вечеря само за нас двамата на обичайното място. Гладна ли си?

— Осем и половина, нямам търпение.

Сали затвори телефона, извика от щастие, сграбчи чантата си „Булгари“ и се понесе към „Ригби и Пелър“, където беше видяла елече с италианска бродерия и перли, идеално за случая.

25.

Апартаментът на Даунинг Стрийт

— Мама не се събужда. Опитах всичко. Какво ще правим?

Умоляващият глас на тринайсетгодишната Джесика Дженсън повече дразнеше Бен Уотсън, отколкото да го притесни. Джулиан го беше предупредил, че Валъри отново се е върнала към джина. Най-вероятно беше забравила да му добави тоник. Кой би могъл да я обвини след всичко, което напоследък й се беше стоварило на главата? Тя трябваше само да се наспи, помисли си Бен, разочарован, че се е събудил от забранения си сън.

— Има две празни шишенца и не знам какво да правя. Татко го няма, Бен, продължавам да му звъня, но той не си вдига телефона.

Бен вече беше напълно събуден и като си спомни откровенията на Джулиан в градината, прекъсна хлипащата тийнейджърка:

— Какви шишенца, Джесика, хапчета или алкохол?

— Малки кафяви шишенца с хапчета. Те са празни. Да извикам ли линейка? Мама наистина, наистина се нуждае от помощ.

Децата на Дженсън бяха научени, че ако не могат да се свържат с родителите си, трябва да се обадят на Бен.

— НЕ, НЕ, НЕ! — Бен изкрещя заповедта си, преди да смекчи тона си към ужасеното дете. Измъкна се от леглото, опитвайки се да не буди Гейл, и се втурна из тъмната стая, за да търси фланелката, анцуга и ключовете си, след което нахлузи маратонките, свалени след бягането снощи.

— Добре, моето момиче, слушай сега. Лекарят е предписал на майка ти повече хапчета. Веднага идвам и по пътя ще се обадя на баща ти. Той сигурно ще се прибере, преди да съм дошъл. Не е необходимо да звъниш в „Бърза помощ“. Сладък чай и бисквити, нали това предлага винаги баба Шийла? Идвам и всичко ще бъде съвсем наред, обещавам.

Джесика въобще не беше убедена. Ученичката в девическия колеж в Челтнъм беше напълно смазана от сполетялата я драма. Беше се събудила посред нощ и се бе запътила към кухнята за чаша вода, когато забеляза сребриста ивица светлина да се процежда под вратата на спалнята на родителите й. Беше си вкъщи заради кратка ваканция и знаеше, че майка й си е легнала още преди часове. Баща й беше по държавни дела в Камарата на общините, но отдавна трябваше да се е прибрал. Защо тогава в стаята светеше? Внимателно почука на вратата, после надникна и не видя баща си. Майка й, напълно облечена, лежеше на леглото. Опита се, но не можа да я събуди. Паникьосана, Джесика позвъни на баща си, но телефонът му постоянно се включваше на гласова поща. Къде беше той? Най-накрая звънна на Бен Уотсън.

Той все още беше на линия, докато излизаше от дома си и се вмъкваше в своя „Астън Мартин DB9 Воланте“, скорошна придобивка след значително семейно наследство. Затръшна вратата може би малко по-силно и почти сигурно събуди един-двама съседи. Какво да се прави, бързаше.

— Джесика, чуваш ли ме? Вече съм в колата. След няколко минути съм при теб. Остави телефона и се върни при мама.

Последва миг мълчание, след което с огромно облекчение Джесика отново се обади:

— О, Бен, татко е тук. Татко, татко, мама не се събужда.

Бен шофираше с доста над максималната скорост към номер 10 и можеше да чуе как ужасеното момиче се опитва да обясни на Джулиан какво е станало. Джулиан, очевидно в шок, най-сетне взе телефона:

— Мисля, че е мъртва, Бен. Няма пулс, устните й започват да посиняват. Ще извикам линейка.

— Не бъди такъв идиот. Слушай ме, Джулиан, заведи я в болница и ще завариш фоторепортери, накацали на всяко дърво, преди линейката да е спряла. След две минути съм при вас, току-що подминах Биг Бен, само се успокой, Джулиан.

Само че той не можеше да бъде разубеден.

— Бен, съпругата ми е в безсъзнание, може би е мъртва, а дъщеря ми е в шок.

— Да, знам. От десет минути говоря с нея по телефона, а ти къде беше, шефе? Чукаше оная стара чанта без съмнение. Може би затова госпожата е в такова състояние в момента.

Бен знаеше, че е прекрачил линията, но се надяваше думите му да влеят малко разум на Джулиан. Линейка на Даунинг Стрийт беше абсурдна идея.

— Моля? С кого, по дяволите, си въобразяваш, че разговаряш?

Джулиан беше вбесен. На Бен не му влизаше в работата с кого е прекарал вечерта и дързостта да предположи, че това има нещо общо със състоянието на Валъри, беше просто абсурд. В този момент най-сетне успя да разбере защо Сали толкова искаше да го накара да се освободи от Бен. Той определено се държеше непоносимо тази вечер и това бе напълно недопустимо.

Щеше да го уволни… но не преди края на кампанията. Джулиан заговори отново, като едва сдържаше гнева си:

— Бен, заради всяко съмнение, което може би имаш, нека ти кажа отново, че съпругата ми наистина е в много критично състояние и сега затварям телефона, за да се обадя на „Бърза помощ“.

Телефонът заглъхна.

— Кучи син! — изръмжа Бен, метна блекберито си на седалката до себе си и след деветдесет секунди завъртя колата пред задния вход на Даунинг Стрийт. Вече можеше да чуе рева на линейката, която летеше по Уестминстър Бридж от близката болница „Сейнт Томас“.

— Линейки към Даунинг Стрийт точно по средата на предизборната кампания, просто прекрасно. Няма нищо необичайно, никакъв скандал, а?

Изхвърча от колата, изтича по стълбите, хвърли се през отворената врата на апартамента и влезе в спалнята само миг преди парамедиците. Дори той се шокира от състоянието на Валъри. Джулиан беше свалил отпуснатото й тяло на пода и безуспешно се опитваше да й прави изкуствено дишане. Джесика се беше свила на земята в ъгъла на спалнята и хлипаше, без да може да разбере какво става с майка й. Охранителите на Джулиан бяха чули сирените и нахлуха секунда след Бен, като му дадоха време точно колкото да вземе празните шишенца от леглото и да ги напъха в джоба си.

— Нито дума — прошепна на Джесика и Джулиан, когато Карл се появи и се спусна към лежащата на земята Валъри.

— Сър, защо не се обадихте?

— Тя не би искала да я видиш така, Карл, знаеш го.

Миг по-късно се появи и лекарят и веднага се захвана за работа. Докосна врата на Валъри и щом напипа пулса й, заговори нежно и успокояващо на пациентката си:

— Госпожо Дженсън, можете ли да ме чуете? Здравей, Валъри, аз съм доктор Лойд. Чуваш ли ме? — Взела ли е нещо? — запита той.

Беше въпрос към всички в стаята. Джесика се накани да отговори, но Бен сложи пръст на устните си и семейството замълча. Карл нямаше представа.

— Нищо?

Доктор Лойд повдигна недоверчиво вежда и огледа синкавите устни и нокти на Валъри.

— Може би валиум, а също и алкохол?

Джесика не можеше да мълчи и миг повече, но тъй като не знаеше какви са хапчетата, се опита да ги вземе от джоба на Бен, когато екипът на линейка влезе, за да окаже помощ.

Бен се възползва от момента, за да избута внимателно Джулиан и Джесика от стаята, като държеше здраво ръката на момичето, за да му попречи да се добере до шишенцата.

— Това няма да й помогне в момента, скъпа. Остави лекарят да си върши работата — прошепна й насърчително.

Полицията също се появи. Линейката и екипът парамедици, пътуващи към Даунинг Стрийт, бяха привлекли твърде много внимание. Бен беше вбесен. Историята щеше да се превърне в обществено достояние още преди да успеят да вкарат Валъри в линейката.

— Направо страхотно! Ще взема да отворя няколко кутии с бисквити и ще донеса и чай за всички. Може ли, шефе?!

Джулиан не го слушаше. Погрижи се да настани Джесика на дивана в огромната дневна. Стаята се пълнеше по-бързо, отколкото „Хародс“ по време на разпродажба, и Бен пое контрола, разпореждайки се с обърканите хора отвън, докато семейството си събереше мислите.

— Татко, мама по-рано беше много нещастна. Върна се от чичо Монти и не знаеше къде си. Опита се да ти се обади, но ти не вдигаше. Каза, че си й бил много ядосан, преди да замине за Ланкашир, и тя не знаеше какво да направи, за да оправи отново нещата. Тогава се разплака.

Джесика се поколеба и притисна колене към гърдите си. Напомни на Джулиан за майка му — така се държеше тя, когато плачеше.

— След това седя дълго време с мен и ми разказа за чичо Монти, как се чувствал, защото Джулия вече не искала да се женят. После ми каза колко много обича мен и Доминик. След това ме целуна за лека нощ и си легна.

Джулиан се приближи до дъщеря си на дивана и здраво я прегърна. Пижамата й беше мокра от пот и сълзи. Притисна я отчаяно до себе си, без да знае как би могъл да я успокои, докато майка й се бореше за живота си в съседната стая. Не го биваше много да успокоява децата си. Неговите родители не му бяха показвали привързаност. Всяка вечер в шест часа гувернантката му го водеше долу, за да прекара трийсет минути с майка си, преди да си легне. Веднага щом стана възможно, го изпратиха в интернат. Джулиан добре си спомняше как едва петгодишен плачеше преди сън нощ след нощ в общата спалня. Когато стана на единайсет, избяга от училище и взе влака за Харфордшир, защото се надяваше, че майка му ще го посрещне на гарата. Вместо това, уведомени от директора, родителите му бяха накарали полицията да го вземе от влака и да го върне обратно в училище.

Валъри беше тази, която в крайна сметка му показа колко е важно семейството. Джулиан се опита да прогони от ума си мисълта, че жена му в момента може би лежи мъртва в спалнята. Притисна брадичка към челото на Джесика, като я прегръщаше и галеше по гърба. Залюля я нежно, опитвайки се да я успокои. Облекчена от присъствието на баща си, Джесика се отпусна в ръцете му и затвори очи.

Щом детето притихна, решимостта на Джулиан внезапно го напусна и той потърси прес — шефа си за напътствие. Бен знаеше, че премиерът ще има нужда от него, но не очакваше, че това ще е толкова скоро.

— Какво да правим? — прошепна Джулиан, като се стараеше Джесика да не долови отчаянието в гласа му.

Изглеждаше напълно съсипан, но на Бен му беше трудно да изпита съчувствие към своя началник женкар.

Вместо това сви рамене и извърна поглед. Най-сетне вратата на спалнята се отвори широко. Първата дама, завита с червено вълнено болнично одеяло, беше избутана в инвалидна количка до входната врата. Към изтощената й ръка беше прикрепена система.

— О, скъпа! Благодаря ти, Боже.

Джесика скочи от дивана и се втурна към майка си. Бен реши, че видяното не му харесва. Къде я водеха?

— Със сигурност няма нужда да лежи в болницата, докторе. Нашата чудесна национална здрава служба работи на границите на пределите си, особено в такива тежки нощи като тази. Разбира се, ще направим всичко възможно в бъдеще да увеличим финансирането ви. Можем да ви уверим, че ще продължим да ви оказваме помощ, щом спечелим изборите. Вие ще сте нашият приоритет номер едно.

Бен млъкна, осъзнал, че върши партийна пропаганда. Обаче трябваше да предотврати отвеждането на Валъри в обществена болница.

— И тук можем да й оказваме адекватна помощ, докторе, като ви оставим с вашия чудесен екип да продължите да вършите достойната си работа.

Доктор Лойд пренебрегна прочувствения му опит да манипулира събитията и погледна право към министър-председателя, преди да заговори спокойно, стараейки се да прогони всяка следа от презрение в гласа си.

— Въпреки съмненията, защото, изглежда, няма доказателства, ще лекувам госпожа Дженсън, все едно че е взела свръхдоза валиум. Вярвам, че алкохолът също е допринесъл за състоянието й. Има нужда от болнична помощ, вероятно и хемодиализа, но се надявам, че с правилното лечение ще постигнем пълно възстановяване. Сега, ако не възразявате, смятам да я отведа в болницата.

Въпросът беше риторичен и лекарят тръгна. Джесика отново се върна в прегръдките на баща си. На свой ред той изгледа Бен умолително. В стаята се възцари тишина, нарушавана само от хлипането на момичето и от бръмченето на блекберито на Бен, предизвикано от получаваните текстови съобщения и имейли.

Мозъкът му работеше на пълни обороти, докато обмисляше и отхвърляше многобройни решения. Ако историята на Валъри се разнесеше из новините, това нямаше как да не се отрази на министър-председателя. Най-накрая Джесика първа се осмели да заговори за слона в стаята:

— Тате, какво ли ще пишат във вестниците за това?

Децата на Джулиан бяха свикнали да са винаги пред обективите. Баща им ги включваше в подходящи, а понякога и в немного подходящи фотосесии. В резултат бяха много вещи по отношение на публичността. Дори в такъв тежък момент Джесика знаеше, че майка й ще се появи по първите страници. Прозорливият въпрос беше именно този подтик, от който Бен се нуждаеше. Погледна часовника си и направи някои последни из числения.

Повечето вестници вече би трябвало да са отпечата ни, така че нямаха поводи за притеснение до по-късно през деня. Само че срокът за отпечатване не представляваше никакъв проблем за двайсет и четири часовите новинарски канали. Нямаше да отнеме много време да надушат драмата на номер 10, затова Бен енергично се разпореди:

— Джулиан, веднага отиваш в болницата. Вземи Джесика. Ако фоторепортерите ви снимат заедно, няма да използват снимката без наше позволение. Идвам след половин час.

Премиерът прие разпорежданията без възражение, а Джесика хукна към банята, за да измие лицето си и да се облече. Бен изчезна в кухнята, залепил телефон за ухото си.

— Айла? Здрасти, Бен е. Раничко е, нали? Малката стрелка на часовника ми показва четири. Вземи екип за болница „Сейнт Томас“ колко можеш по-бързо. — Замълча и невярващо завъртя очи. — Да, точно тя е. Голямата сграда срещу Камарата на общините. На нея с много големи букви пише С-ейнт Т-омас. Линейки, лекари, всякакви такива неща, няма как да я пропуснеш. — Чуй ме, Айла — продължи той. — Валъри Дженсън е колабирала от изтощение. Злополуката с брат й и предизвикателствата на кампанията са й дошли твърде много. Семейството й е с нея. Ще се оправи. Министър-председателят няма да продължи кампанията си, докато съпругата му не се възстанови. Засега оставя депата си във вещите ръце на вицепремиера Дейзи. Надяна се, че британската общественост напълно го разбира и подкрепя в момент, в който семейството му отново е изправено пред тежък здравословен проблем… Да, първо Монти, сега и Валъри, точно това имам предвид изсумтя той.

Прекъсна обаждането и повтори ексклузивната новина пред политическия редактор на „Скай Нюз“, пред новинарския канал на Би Би Си и пред „Ройтерс“. След това разказа същата версия на нарасналата група полицаи, охранители и загрижен персонал, насъбрала се около апартамента на Даунинг Стрийт.

Влезе в колата си и подкара през Уестминстър Бридж право към задния вход на болница „Сейнт Томас“. Телефонът му не спираше да бръмчи. Това беше сигурният вход, за който семейството научи, когато Доминик яде бой от училищния голф клуб. Твърдеше се, че било злополука, но като знаеше репутацията на момчето, това не бе твърде вероятно.

26.

Болница „Сейнт Томас“

В бялата като яйчена черупка болнична стая Валъри се чувстваше отпаднала и объркана. Докато бавно идваше в съзнание, сетивата й се обостряха и тя започна да усеща лекия памучен чаршаф, който я покриваше, заслепяващата светлина на лампата над главата й и вездесъщата миризма на дезинфектанти. Стаята беше студена, гърлото я болеше от тръбата, която използваха, за да промият стомаха й, а иглата от системата болезнено бодеше ръката й. Все пак най-силно от всичко беше облекчението, че е жива. Зачуди се какво ли е направила и тогава започна да си спомня.

Щом се върна от Ланкашир, където беше, за да окаже подкрепа на семейството си, Валъри се почувства изтощена и отчаяно се нуждаеше от утехата на Джулиан. Но къде беше той? Отново беше започнал да се отдалечава от нея, а точно тази вечер и телефонът му беше изключен. А тя наистина имаше нужда от него и момента. Къде ли би могъл да бъде? Валъри си спомни болката, която изпита, докато се чудеше какво ли би могъл да прави съпругът й в момента, и отиде към барчето, за да си налее голяма чаша джин. Вдигна бутилката и се ядоса, като видя, че е празна. Вместо това си взе водка с няколко капки тоник.

Шокът от злополуката с Монти беше голям и пристрастеността й към алкохола отново започна да се проявява. Антидепресантите помагаха донякъде, а в края на прекалено изпълнения с напрежение ден валиумът и донасяше така необходимия сън. Валъри беше наясно, че всичко това веднъж почти й беше коствало брака, но се убеждаваше, че този път е за кратко, докато отмине стресът от злополуката с Монти.

Върна се обратно на дивана в дневната и се опита да прегледа купчината списания: „Венити Феър“, „Харпърс Базар“, „Селебрити“. Но въпреки усилията й беше трудно да се съсредоточи, върху което и да е от тях и след като изпразни чашата си, отново отиде до бара. Искаше й се вместо това да има вяра, на която да може да разчита.

Наля си значително количество концентрат и докато отново безуспешно се опитваше да намери Джулиан, Джесика се върна за уикенда. Валъри знаеше, че дъщеря й се прибира у дома, но алкохолът я бе накарал да изгуби представа за времето. Съсредоточи се, когато детето влезе в дневната и си отдъхна, че е пила водка. Не искаше дъщеря й да разбере, че отново се е върнала към чашката.

Смътно си спомни, че приготви на дъщеря си нещо за ядене, а после си бяха поговорили в кухнята. Алкохолът беше развързал езика й и тя разказа на Джесика повече, отколкото тринайсетгодишното момиче трябваше да знае за болката на майка си. Най-накрая целуна дъщеря си за лека нощ и все още, без да е успяла да се свърже с Джулиан, се отправи към леглото. Чувстваше се изтощена и отчаяно жадуваше за сън, но болезненото желание да разбере къде е съпругът й можеше и да й попречи. Отново опита да звънне на мобилния му. Нямаше отговор.

Валъри легна върху юргана, напълно изтощена. Ненадеждният й съпруг, бедният й изтерзан брат, съсипаните й родители. Имаше нужда от утеха, искаше да спи, да се освободи от болката. Отговорът беше във валиума и тя взе две таблетки.

Върна се в леглото си, все още напълно облечена, и нетърпеливо зачака лекарството да я отведе на по-щастливо място, но нищо не стана. Искаше веднага да заспи и от все сърце си пожела хапчетата да си свършат по-бързо работата, преди да изпадне в пълно отчаяние. Както си лежеше там с широко отворени, вперени в тавана очи, напълно изгуби сили и надежда. За първи път в съзнанието й пропълзяха самоубийствени мисли. Нямаше сили да им устои. Благословено спасение от несекващата болка, идеалното решение.

Последното, което си спомняше, беше как се протяга към нощната масичка и взема две малки пластмасови шишенца. Бавно отвори безопасните за деца капачки и изсипа цялото съдържание на шишенцата в дланта си. Започна да брои капсулите, но после реши, че няма смисъл. Вместо това отвори уста и ги глътна с помощта на малко водка. Легна отново на възглавницата, затвори очи и зачака свободата.

Сега, загледана в тавана на болничната стая, Валъри се чудеше какво я беше накарало да постъпи толкова себично. Как е могла да се почувства дотолкова погълната от себе си и да я е грижа единствено за нея самата, да се освободи от собствената си болка. Може и да имаше проблеми, но ничий живот не беше идеален. Какво си беше мислила? Ами децата? Бавно обърна глава и срещна две щастливи лица, които й се усмихваха.

— Мамо, много, много, много те обичам! Истински, лудо, дълбоко, наистина те обичам. Честно, с цялото си сърце.

Като видя обляното в сълзи лице на дъщеря си, Валъри също се разплака. Сълзи на смут и облекчение. Джулиан се наведе към нея.

— Скъпа, всичко ще се оправи. Щом приключим с кампанията, ще си направим чудесна ваканция, цялото семейство. Всичко ще бъде наред, обещавам.

Валъри погледна съпруга си и се зачуди дали наистина има надежда. Опита се да говори въпреки болката в гърлото си:

— Съжалявам, много съжалявам.

— Не ставай глупава, любов моя. Не се опитвай да говориш. Лекарите казват, че сега трябва да си почиваш. Ще се видим сутринта.

Джулиан се наведе към отчаяната си съпруга, а Джесика непохватно се опита да я прегърне. Детето с всички сили се стараеше да не разбута тръбичките, които свързваха майка й с медицинската апаратура, която следеше състоянието й. Валъри отново се разплака.

— Лека нощ, скъпа, спи спокойно. Ще се видим сутринта.

Бащата и дъщерята я целунаха и тръгнаха към вратата на болничната стая, когато пристигна Бен.

— Мога ли да я видя?

— Много е изтощена — прошепна Джулиан. Не гореше от желание да остави прес — шефа си насаме със съпругата си.

— Само секунда. Нося й малък подарък.

Джулиан го изгледа скептично, но заради дъщеря си отстъпи. Бен затвори вратата и остана насаме с Валъри. Огледа съпругата на шефа си и не изпита нищо, освен презрение. Всякакво съчувствие си беше отишло.

— Тази глупост можеше да ни струва изборите. Знаеше това, нали?

Валъри го погледна. Не очакваше съчувствие от него, но не очакваше атака толкова скоро. От своя страна Бен не възнамеряваше да пипа леко. Язвителният му садизъм беше легендарен и той се канеше да говори прямо. Приближи се до леглото и се втренчи във Валъри, докато тя не отвърна на погледа му.

— Лесно можеше да се убиеш, да оставиш подрастващата си дъщеря да открие мъртвата си майка. Образ, вина, които ще останат в това дете завинаги. Цял живот щеше да се пита какво би могла да направи, за да спаси жалкия живот на майка си. — Освен това, разбира се, има и още едно дете, в училище — продължи Бен. — Дете, което обича майка си може би най-много от всеки друг на света. Мога само да предположа колко съсипан щеше да е той, когато разбереше, че тя не го е обичала достатъчно, за да остане жива и да го напътства из предизвикателствата на университетския живот… О, и да не забравяме възрастните родители. Пенсионери, които си въобразяват, че дъщеря им е щастлива. Възрастни хора, които вярват, че тя оценява всичко онова, което са пожертвали в нейно име. Само за да се озоват прегърнати над гроба й, докато папараците се борят за идеалната надгробна снимка. Брат, който…

Валъри се опита да вдигне ръка и прошепна:

— Добре, Бен.

Вината вече я измъчваше и без неумолимото му изявление.

— О, не, Валъри, още не съм свършил. Чуй ме, принцесо. Както казвах, брат, който почти изгуби живота си, за да помогне на друг човек. Който може да изкара живота си в инвалидна количка, но все пак предпочита да живее, вместо да умре. Съпруг, на когото целият му политически живот бе посветен на една цел — да служи на страната си. Човек, който вече е изкарал четири успешни години, превеждайки ни през конфликти, икономическа криза и предизвикателства, които биха сломили други хора. Но не и Джулиан. Не, той се нагърбва с тази тежест за още един мандат. Някои биха го нарекли луд. Тони Блеър без съмнение щеше простичко да го нарече „принца на народа“.

Все пак, все пак, Валъри, насред тази надпревара получава жесток шамар. Тази вечер той можеше да прави обръщение към потресената нация, която трудно би могла да разбере защо неговата любяща съпруга е взела фаталната свръхдоза. Като стана дума, и аз бих искал да науча отговора на този въпрос. Защо любящата съпруга на министър-председателя е взела фатална свръхдоза? Кажи ми, госпожо Дженсън, какво си си въобразявала, по дяволите?

Валъри се опита да отговори, но Бен вдигна ръка. Не беше в настроение да слуша каквито и да е обяснения. Отвори „малкия подарък“ и пусна шепа гвоздеи върху завивките й.

— Ето, да имаш с какво да заковеш дъската си, дето се е разхлопала.

С тези думи се обърна и излезе.

27.
Октомври

Нюзрумът на „Приятен ден, Великобритания“

Майкъл Грифтън и Керъл Смит организираха последната работна предизборна среща преди изборите в четвъртък. Джулиан Дженсън се представяше колебливо в резултатите от проучванията вследствие на мистериозното заболяване на съпругата му, което беше дошло като гръм от ясно небе. Никой не беше повярвал на историята с изтощението, тиражирана от Даунинг Стрийт, а това водеше до някои щекотливи въпроси във вестниците.

— Така, слушайте. Ръководството се съгласи да удължи програмата с половин час в петък сутринта, така че ето какво планираме. Ще прекъсна предаването и после Керъл ще се включи и ще задава въпроси. Ще обсъжда не само кандидатите, но също и резултатите от преброяването, които вероятно все още ще очакваме. Керъл има и списък с гостите.

Оставаха само два дни до изборите и напрежението беше голямо. Програмата във вторник току-що беше свършила и заседателната зала се пръскаше по шевовете. Сандвичи с бекон бяха натрупани върху картонени подноси в средата на масата, с кетчуп и с кафяв сос за Сид. Сид и Сузи влязоха заедно в залата и седнаха един до друг точно както на дивана в студиото. Водещият се пресегна да си вземе сандвич и Майкъл продължи:

— Едва допреди две седмици в състезанието участваше само един кон, но както повечето от вас знаят, министър-председателят се представя зле при проучванията. Представянето му в лидерския дебат по „Скай Нюз“ беше катастрофално. Приличаше на човек с много грижи на главата. Един Господ знае какво е станало със съпругата му. Вестниците го разпъват на кръст заради това. Сега надеждите за победа на опозицията нарастват или поне очакват противникът им да няма стабилно мнозинство в парламента.

Майкъл беше наясно, че говори очевидни неща. Все пак в залата се бяха събрали политическият редактор Стивън Джеймс, кореспондентите и продуцентите, няколко основни репортери, които помагаха при отразяването, и Сид. Обаче чувстваше, че трябва да обясни всичко заради Сузи и Айла.

— Не разбирам проблема, Майкъл. Нали в тази страна сме против монополите?

Сузи кокетно наклони глава. Мислеше си, че забележката й е твърде остроумна. Само присъствието на Керъл заглуши невярващия смях. Тя не обичаше да се подиграват на водещите й, макар понякога Сузи да я довеждаше до отчаяние.

— Както знаете, всички заснети репортажи, с които разполагаме, ще трябва да бъдат излъчени сутринта. В четвъртък не можем да отразим нищо друго около кампанията, докато не приключи изборният ден. Това означава, че предаването на Айла „На живо с министър-председателя“ ще бъде излъчено два пъти сутринта, един път в седем и десет и после пак в осем и десет.

Айла се усмихна одобрително на доброто представяне на репортажите й. Стивън се наведе към старши продуцента и му прошепна нещо в ухото. Майкъл не обърна внимание и на двамата и продължи с изложението си „Изборния ден от А до Я за идиоти“.

— Ще балансираме репортажа на Айла с подобни материали за основните партийни лидери. Помнете, хора, криминално деяние е да се съобщава как са гласували хората в четвъртък. Внимавайте какво говорите. Както на лорд Арчър и на мен не ми допада затворническата храна.

Докато Майкъл обясняваше, Стивън Джеймс завъртя невярващо очи при тези незначителни подробности. Всички в залата вече би трябвало да знаят това. Защо Майкъл полагаше такива усилия заради тези две глупави момичета? Можеше да разбере казуса със Сузи заради връзките й с шефа, но Айла? Майкъл, да не би да я беше забил?

Тъй като обясненията му станаха почти като за детска градина, Керъл сподели информацията, която всички в стаята очакваха да чуят. Решението кои ще участват в четвъртък вечерта и петък сутринта. Който и екип да бъдеше избран да работи с премиера, щеше да е от най-добрите. След това продължи със скалата надолу до кореспондентите, които щяха да отразяват партията на Освобождението, чиито представители иначе бяха без никакъв шанс да се покажат по телевизията по време на четиричасовата следизборна програма.

— Както всички знаете, който и да се падне при партията на Освобождението, работата му ще е също толкова важна, както и на кореспондента в щаба на Джулиан Дженсън.

Керъл беше прекъсната от смеха около масата.

— Имам предвид, че това е еднакво значимо за зрителите ни.

Зачете бързо списъка и в залата се възцари мълчание.

— Стивън, ще разчитаме на блестящия ти и остроумен анализ по време на програмата. Тази година те искаме на Даунинг Стрийт от шест часа сутринта. Надявам се, че на няколко минути ще можеш да осведомяваш зрителите за действията на следващия премиер, победата му, предполагаемия му нов кабинет, предизвикателствата, които стоят пред следващото правителство.

Стивън кимна величествено. От негова гледна точка това беше по-добре, отколкото да бъде със самия премиер, а ако Стивън беше доволен, тогава животът на всички останали, замесени в петъчното отразяване, щеше да бъде по-лесен.

— Сид, мислехме, че тази година можем да излъчваме отвън. Искаме те в специално уреденото студио в Камарата на общините. Каквото и да стане при урните, знаем, че ще е нещо голямо. Или триумфален втори мандат за премиера, или свидна жертва на оная работа с изтощението. Сузи, искаме да бъдеш със Сид. Ще има режисьор, аутокю и гримьори, така че въобще няма от какво да се притесняваш, скъпа.

Сид видя достойнствата на плана и кимна на Керъл. Сузи го проследи и се усмихна щастливо на програмната директорка.

— Томи, ти ще бъдеш при опозицията. Джерард, ти ще си при социалистите, моля. Кърси, би ли се наела с националистите?

Всички кимнаха в знак на съгласие.

Списъкът нарастваше, но Айла все още не беше чула името си. Младата репортерка започваше да се тревожи, а политическата редакторка ставаше все по-самодоволна. Най-накрая, след цяла вечност, както й се стори, чу Керъл да споменава името й:

— Айла, бихме искали да бъдеш с партията на Освобождението.

Последваха шокирани ахвания. Стивън Джеймс не беше на себе си. Размаха бележника си като редови член на парламента, който иска от премиера разрешение да говори от трибуната. Как така Айла се беше сринала така изумително надолу? Но всъщност какво го интересуваше? Това беше страхотно. Той беше човекът, който бе наясно със ставащото на Даунинг Стрийт, а тази глупава малка пикла Айла Макгавърн се ширеше на чужда територия.

Керъл остана безучастна, макар че всъщност беше разярена от решението. Опитвала се беше да промени решението на Майкъл чак докато не влязоха в залата. Контактите на момичето се бяха оказали безценни по време на кампанията, а я натирваха в пресцентъра във Воксхол. Той не даде никакво обяснение за този шамар през лицето и отказа да отстъпи въпреки настояванията на Керъл.

Айла беше поразена и въпреки че се опитваше да се сдържи, сълзите й бликнаха. Отчаяно погледна Майкъл Грифтън. Той веднага извърна поглед. Керъл забеляза това и поиска да узнае повече.

— Добре, вземете си сандвичи и започнете да звъните по телефоните. Успех в петък и да сразим конкуренцията.

— Айла — обърна се към нея тя, — мога ли да ти отнема пет минути, преди да излезеш? Трябва да прегледаме репортажа ти преди излъчването му утре. Очаквам те след малко в кабинета си.

Керъл беше решена да разбере какво става и определено нямаше да го научи чрез Майкъл. Той хукна по коридора веднага щом заседанието приключи.

Така че взе руло тоалетна хартия от дамската тоалетна и отиде в кабинета си, където Айла вече я очакваше. Затвори вратата и я покани да седне на кожения диван. Отиде до известния си „вълшебен“ хладилник и избра шоколадче „Годайва“ и един тоблерон, преди да седне до момичето. Равнодушно постави на масата собствената си версия на комплекта за бърза помощ, използван от оператора Боб. Погледна крехката репортерка и си отбеляза колко неподходящо е облечена. Днешният ансамбъл включваше лимонена на цвят права рокля с яркооранжева розичка и сини обувки, които разпозна, че са от „Дюн“. Определено имаше нужда стилистката на „Приятен ден“ да излезе с Айла на пазар.

В началото, когато младата репортерка постъпи в екипа, Керъл не я беше харесала. Направи й впечатление на твърде самоуверена и не особено талантлива, но Боб беше настоял да не прави прибързани решения, а на него можеше да се довери. Беше я преценил като донякъде лекомислена и определено наивна, но момичето бе доказало, че бързо се учи. Както винаги се бе оказал прав. Хлапачката беше направила няколко политически ексклузивни репортажа по време на предизборната кампания. Не се боеше от работа и стоеше до късно през нощта, за да се увери, че репортажите й са добре редактирани. Керъл нямаше представа какви толкова се е объркало, че да се наложи момичето да отразява резултатите на партията на Освобождението без никаква надежда да се покаже на екран.

Айла, която седеше несигурно на дивана, затрепери. Керъл тайно си погледна часовника. Всеки миг беше от значение в телевизията. Имаше среща с главния дп ректор след десет минути, но този разговор вероятно щеше да отнеме доста повече време. Той трябваше да изчака, а и тя беше видяла, как Сузи безгрижно се понася към кабинета на Фиц, така че нямаше чак толкова да бърза да я приеме. Ситуацията се нуждаеше от разяснение, репортерите й не можеха да бъдат толкова отчаяни. Разопакова тоблерона и предложи на Айла да си отчупи.

— Защо не ми кажеш какво става? Не бързай.

Репортерката се втренчи с широко отворени очи в тази чудесна, чудесна шефка, която бързо се беше превърнала в неин ментор и доверено лице. Не знаеше какво да каже, откъде да започне. Объркването и чувствата взеха надмощие, тя си взе тоблерон и кърпичка и сълзите й рукнаха.

— Ужасно съжалявам, Керъл. Май винаги рева, като разговарям с теб. Не знам защо съм толкова разстроена.

Керъл я изгледа със съчувствие. Амбициозната репортерка не беше много по-различна от толкова много други, които се поддаваха на напрежението на телевизионната журналистика. Само че тя трябваше да развие много по-здрава черупка, ако искаше да се изкатери по-близо до върха.

— Гледала ли си „Телевизионна мрежа“?

Айла, която тъкмо беше лапнала парченце тоблерон, поклати глава.

— Трябва да го гледаш. Холи Хънтър е могъща телевизионна продуцентка, която не е склонна да търпи идиоти. Брилянтна е, но си има недостатък. — Дори тя — продължи Керъл — се нуждае от време на време да си поплаче добре. Това не е нещо, от което да се срамуваш. Всички го правим. Дори аз, можеш ли да повярваш?

Айла се засмя на самокритиката на Керъл, ако това въобще беше вярно, защото нито за миг не можеше да си представи, че някой или нещо би могъл да докара шефката й до сълзи.

— Ако мога да ти дам един безценен съвет, той ще е никога, ама никога да не показваш на шефа си, че си разстроена. Никога, никога, никога. Това, че преди малко в заседателната зала показа колко си разстроена, не е добре за теб. Знам, че не можеш да направиш нищо, но наистина е голяма грешка да попаднеш в капана на стереотипа, който някои от колегите мъже са си създали за това как сме си проправяли пътя в телевизията.

Слаби и свръхзависими от тях, ето за такива ни мислят.

Не искаш никой от тях да си създаде такова впечатление за теб, нали?

Айла поклати глава и отново издуха носа си, преди да си вземе още шоколад.

— Следващия път, когато се разочароваш, а повярвай ми, това ще се случва неведнъж, ела тук или се разходи из паркинга, докато не се почувстваш по-добре. Сигурно си мислиш, че ми е лесно да говоря така, но наистина ще си благодарна, че си ме послушала. Скоро ще дойдеш на себе си и никой няма да се прави на умник.

А сега, кажи ми защо си толкова разстроена?

Айла опита да се усмихне и се настани по-удобно. Започна с обаждането от Бен преди седмица, който и предлагаше извънредно участие на живо с министър-председателя. Това беше последвано от отмененото пътуване до Ливърпул след инцидента с Монти. Този път с Боб трябвало да пътуват до Манчестър с влака с премиера и антуража му. Керъл не знаеше детайлите, защото със задачата се беше заел Майкъл. Явно нещо се беше объркало. Керъл се облегна и се заслуша.

28.

Влакът до Манчестър

— Не се мотай, маце, ами гледай да си в Юстън в седем и четирийсет и пет. Премиерът ще дойде в осем и влакът потегля веднага след като той се качи. Ще организираме среща с избиратели на платформата, после ще имаш петнайсет минути, за да говориш с него във вагона по някое време, докато пътуваме. Не носи твърде много камери, да сте само ти и операторът. Ще пътувате умната, или няма да стане.

Бен никога не беше работил в телевизията, но предполагаше, че там екипировката е по-сложна отколкото основните оръдия на вестникарския журналист — бележник, писалка и диктофон. Но пък по време на кампанията премиерът беше сниман достатъчно от какви ли не телевизионни екипи, така беше придобил някаква представа. Все пак беше настоял да няма снимки по време на пътуването и от „Приятен ден“ се съгласиха. Майкъл нямаше да пропусне второ ексклузивно предаване с премиера.

Айла седеше срещу премиера, докато закусваха във влака, и разместваше съдовете, за да освободи място за бележника си. Вътре прилежно си беше записала всички подходящи въпроси за интервюто с Джулиан Дженсън по време на пътуването. Знаеше, че ще е безсмислено да моли Стивън Джеймс за помощ, но за щастие Майкъл Грифтън й се беше притекъл на помощ, когато бе облякла най-късата си рокля, най-високите си обувки и бе влетяла в кабинета му. Когато стана да си ходи, Майкъл я изпрати до вратата. Обви ръка около раменете й, прокара пръсти през гърдите й и се заигра малко повече. Веднага поправи грешката си, когато Айла отвори вратата към препълнения нюзрум.

Сега, както седеше във влака и гледаше премиера, искрата отново пламна. Интервюто започна, но тя въобще не слушаше отговорите му. Айла беше запленена от усмихнатото лице на Джулиан, докато той без усилие флиртуваше с нея. Той беше толкова мил и приятелски настроен, не само към нея, а и към всички присъстващи. Толкова впечатляващо беше, когато заговори кондуктора и го разпита за семейството му и за работата. В същото време изглеждаше загадъчен, мистериозен. Не сдържан, но някак недостижим за нея. Не беше свикнала така. Какво мислеше той в действителност? Наистина й се искаше да разбере. Не стига това, ами беше и невъзможно привлекателен.

Джулиан почти не можеше да се съсредоточи. Наслаждаваше се на извивките на Айла още откакто я видя за пръв път, но впитата пола и копринената блуза, с които беше облечена, бяха неустоимо изкушение. От мекия й и нежен глас чак изтръпваше, а пълните й чувствени устни бяха създадени само за целувки. Как бе станало така, че му беше отнело толкова време, за да се озове най-сетне в компанията й за повече от шейсет секунди? Щеше да даде всичко от себе си и без усилие превключи в режим на съблазняване. Бен улови погледа му и невярващо поклати глава. Ето ти на, отново умът му се беше озовал в гащите.

За да задържи ситуацията под контрол, Бен посочи часовника си, за да подскаже докога трябва да продължи интервюто. Разходиха се из вагона, за да си осигурят уединение, и останаха заедно, разговаряйки за очакванията, срещите, поздравленията и речите, предвидени за деня. Когато политическата дискусия приключи, Бен реши да предотврати флирта на Джулиан с Айла. Обаче как да започне?

— Значи какво точно обмисляш, шефе? Защо не си поговорите за развод и за… хм, проблема с изтощението? Не се тревожи за влиянието от лидерския дебат. Представи се ужасно, но е време да продължиш и всичко ще се нареди.

Млъкна и зачака реакция от Джулиан. Получи единствено усмивка като от влюбен тийнейджър. Бен не можеше да повярва. Съпруга, опитала да се самоубие, и практически вредна любовница биха били достатъчни за почти всеки мъж, но не и за Джулиан. Можеше да прави каквото му хрумне след изборите, но онова подобие на Туиги, дефилиращо по сцената, беше твърде голямо изкушение.

— Шефе, казват, че най-добрият начин да се отървеш от една жена е да се хванеш с друга, но ти вече си имаш Сали за това, а не бива да ядеш твърде много сладкиши, защото ще навреди на джоба ти. Сали ще направи фрикасе от топките ти, ако научи, че проявяваш интерес към това девойче тук. Нямам нищо против и да ти изтъкна, че си по-възрастен от баща й. Сериозно, за какво ще си говорите?

— О, я стига, Бен. Няма да навреди, ако употребяваш в умерени дози нещата, дето ти харесват. Искам дребосъчето в леглото, нямам намерение да дискутирам фискалната политика с нея. Не я ли виждаш колко е женствена? Опитай да уредиш нещо, кралю на имиджмейкърите, за когото няма нищо невъзможно. А аз ще съм ти вечно благодарен.

Джулиан близна показалеца си и издаде глупав свистящ звук, за да покаже колко взривоопасна според него е младата телевизионна репортерка. Бен с всички сили се опита да не издаде смущението си. Голям пес срещу дребничко пуделче. Сали трябваше да научи някои нови номера. Тъкмо се канеше да отговори, когато телефонът му иззвъня.

Малко по-нататък във вагона Айла смяташе, че денят с отразяването на премиера върви добре, и щастливо бъбреше с Боб, който правеше общи снимки. Планираха още снимки и друго интервю в Манчестър, преди да се върнат в Юстън рано вечерта. В девет й предстоеше среща за редакция, а репортажът трябваше да се излъчи сутринта. Такъв беше планът, докато Бен не отиде при тях.

— Малка промяна в плана, приятели. Веднага щом слезем от тази доста шумна първа класа, ще се отправим към Дъблин, не към Манчестър. Не преминаваме нататък, не вземаме двеста паунда[1].

— Нали знаеш къде е Дъблин, захарче? — подкачи той Айла.

Боб го изгледа умолително. Не искаше да водят Айла.

— Има малък проблем с банката там. Кажете само, че министър-председателят трябва да отлети дотам, за да я спаси от колапс. Пилешкото ти мозъче няма да схване подробностите, но като наредят отгоре, ние козируваме и изпълняваме по спешност. Идвате, нали?

Боб веднага се намеси, преди Айла да даде на Бен извинение да продължи да се подиграва с нея.

— Ирландската банка има милиони инвестиции от британски компании. Има съмнения, че банката напоследък изпитва затруднения като резултат от срива на кредитния пазар. Големите инвеститори обмислят да изтеглят спестяванията и да ги инвестират някъде другаде на по-сигурно. Усложненията за банката и за ирландската икономика потенциално са катастрофални. Това е според прочетеното във „Файненшъл Таймс“, захарче.

Повечето от казаното от Боб мина покрай ушите й, но Айла се опита да не изглежда унизена.

— Да, мисля, че и аз чух същото. Но защо премиерът се забърква с ирландската икономика насред парламентарните избори във Великобритания? Не е ли по-зает да печели гласове в страната?

— Захарче, ирландската общност във Великобритания е доста голяма. Ако видят, че премиерът прави всичко по силите си, за да помогне на родата им у дома, е много по-вероятно да сложат хиксче срещу името му в изборния ден.

Бен беше впечатлен от сбитото обяснение на Боб.

— Аха, и освен това ще нощуваме в резиденцията на британския посланик в Дъблин. Да не споменавам и тържествената вечеря в „Айви Хаус“. Аз определено не смятам да пропусна. Премиерът им ще ни посрещне в правителствената сграда, а не искаме да го караме да чака, нали?

Тъй като влакът тъкмо спираше на гара Манчестър Пикадили, въпросът беше напълно риторичен. Само след няколко мига Боб и Айла се озоваха сред премиерския конвой, който пътуваше към летището, а после и в хеликоптера, с който щяха да прелетят над ирландското море.

Майкъл Грифтън беше настоял Айла да се обади веднага щом приключеха със снимките във влака и тя послушно се беше опитала да изпълни наставленията, докато пътуваха, обаче постоянно губеше обхват. Понеже предполагаше, че той иска бърза информация за хода на снимките, опита отново в конвоя, но се оказа, че той е на някаква среща. Айла не предполагаше, че Майкъл, който беше съвсем наясно с репутацията на Джулиан, държеше да наложи авторитета си и искаше да я държи под контрол. Имаше си съмнения. Айла по недоглеждане се беше озовала насред похотлив триъгълник с министър-председателя и шефа на новините в нейния телевизионен канал.

Когато стигнаха на летището с готовия за излитане хеликоптер, отново се оказа, че няма достатъчно място за всички на борда. Джулиан изгледа секретаря си.

— Тя идва, уреди го.

С тези думи се отправи към пистата и се качи на борда. Боб знаеше какво да очаква още преди Бен да свие рамене и да прекара длан през гърлото си, като го изгледа. Операторът си каза, че и Айла трябва да остане. Щеше да бъде глупаво да отлети без екипировка и подкрепа. Когато перките бавно започнаха да се въртят, Боб се обърна към младото момиче:

— Мисля, че първо трябва да се посъветваш с редакцията. Майкъл очаква материала ти сутринта. Няма да се радва, ако не го получи, защото си се отправила на весел воаяж с премиера. Помисли си добре, Айла, ще има и други възможности. Може да вземеш грешното решение, захарче.

Само че Айла не се вслуша в мъдрите му думи. Какво си въобразяваше Боб? Щеше да пътува в правителствен хеликоптер с министър-председателя, който цяла сутрин флиртуваше с нея. На всичкото отгоре щеше да отседне в резиденцията на британския посланик в Дъблин. Как да сравни това с киснене посред нощ в редакционното студио на „Приятен ден, Великобритания“, за да гледа как сглобяват репортажа за утрешната програма? Нямаше място за сравнение. Боб сигурно се беше побъркал да мисли по друг начин. И за миг не помисли как ще постъпи Майкъл, недоволен от действията й.

— Имай едно наум, дете. Не карай шефа да чака. Той е много зает човек, също като мен. Сега или никога, решаваш ти.

Без да се поколебае и за миг, Айла кимна в знак на съгласие, махна на Боб за довиждане и хукна, за да се присъедини към премиера. След минута хеликоптерът излетя и пое към въздушна база Балдонел, югозападно от Дъблин.

Боб постоя и извади ръчно свитите си цигари от джоба на новия си тюленовосив костюм. Съпругата му го беше купила от есенната разпродажба на „Маркс и Спенсър“. Запали цигарата си, сви рамене и се облегна на триножника.

— Интересно решение, но за съжаление не е правилното.

Допуши цигарата си, събра си екипировката и се отправи към Лондон сам.

[1] Термин от играта „Монополи“. — Б.пр. ↑

29.

Дъблин

Щом стигнаха в правителствените сгради, Айла се озова безцеремонно изоставена в преддверието. Междувременно Джулиан Дженсън беше поздравен топло от ирландския си колега, след което започнаха двустранни разговори.

След като чака цяла вечност, Айла започна да броди безцелно из величественото здание. Най-сетне се натъкна на приятелски настроен член на персонала, който беше щастлив да й сподели малко детайли за мястото, на което се намираше. Докато бродеше из огромните коридори, импровизираното й пътешествие беше прекъснато от вибрацията на телефона й. Отново я търсеше шефът й и тя се извини на гида си. Тъкмо да отговори на обаждането, когато кабинетът на ирландския премиер се отвори и тя веднага беше пометена от понеслата се напред официална делегация.

— Така, кукло, почти е време за вечеря. Министър-председателят трябва да участва в бързо съвместно изявление, а после ни очаква страхотно ирландско угощение. Ти с какво се занимава досега?

— Ами Енда ми организира страхотна обиколка. Научих, че тази сграда първоначално е била Кралският колеж на науките. Проектиран е от Астън Уеб, който освен това е препроектирал фасадата на Бъкингамския дворец.

— Забележително. А сега си вземи палтото и идвай.

Бен не искаше някой любознателен журналист да започне да разпитва коя е тя, така че я отведе от пресконференцията и поеха право към премиерския конвой. Като правило ирландската преса, общо взето, прощаваше слабостите на политиците си. Един министър, известен като „жокея“, въпреки че не можеше да различи седло от оглавник, така и не позна журналистическия тормоз. Въпреки това тези правила можеха и да не важат за британските политици, колкото и популярен да беше британският премиер сред ирландците.

Айла отиде до колата, без да успее да говори с Джулиан, който беше въведен в залата за пресконференции. Той отчаяно искаше да е с нея, но също така желаеше да окаже всяка възможна помощ на своя приятел и колега от Ирландия. Решен да приключи срещата за двойно по-малко време, набързо отговори на въпросите от финансов характер. Да, готов е да гарантира всички британски депозити в Националната банка на Ирландия. Не, не очаквал никакви проблеми с комплексната фискална регулация на Европейския съюз. Не очаквал продължителна финансова нестабилност в Ирландия. Да, разбира се, силно се надявал да се завърне отново след изборите. Да, определено смятал да изпие халба „Гинес“ тази вечер. Благодари топло на домакина си и след сразяваща усмивка и весело помахване с ръка се оттегли към колата толкова бързо, колкото позволяваше възпитанието. Отпусна атлетичното си тяло на задната седалка и веднага впери поглед в Айла. Тя изглеждаше още по-поразителна от последния път, когато я беше видял, ако това въобще беше възможно.

— Да тръгваме право към резиденцията. Нямам апетит и не ми се вечеря.

Бен знаеше точно какво означава инструкцията. Никакъв „Айви Хаус“, никакви пет блюда в Министерството на външните работи в „Сейнт Стивънс Грийн“. Никаква съблазън от крайно впечатляващата винарна. Нямаше да има възможност за едно преди лягане в бар „Хорсшу“ в хотел „Шелбърн“. Нямаше да клюкарства с колегите си колко обичан бил Тони Блеър и колко била мразена Маргарет Тачър от ирландския народ, макар това по никакъв начин да не се споделяше от правителството им, разбира се. Поне не и публично.

Бен заплашително скръсти ръце и изгледа смразяващо Айла. Усилието му се оказа напразно, защото тя се беше съсредоточила върху ръката на Джулиан, отпусната на коляното й.

Щом стигнаха в резиденцията, Джулиан се здрависа с хората от персонала, които се събраха да го посрещнат, и си поприказва любезно с тях, като или си спомняше имената им, или Бен дискретно му ги прошушваше. Заинтересува се как са семействата им, а после помоли за нещо разхладително, което да бъде отнесено в стаята му след около трийсет минути. Щял да позвъни.

— Трябва да обясня на Айла какво да очаквам от доклада й, Бен. Не съм сигурен колко ще продължи. Може би ще е най-добре сам да потърсиш нещо за вечеря. Мисля, че на няколко минути път има „Пица Експрес“.

— Я се разкарай — изсъска Бен, но Джулиан вече се отдалечаваше към стълбите с Айла.

Телефонът й отново вибрираше в джоба й, но този път реши да не му обръща внимание. Не можеше да говори пред министър-председателя, нали?

Когато стигнаха до личните апартаменти, набързо приготвени по-рано през деня, Джулиан кавалерски й отвори вратата и тя влезе вътре малко загрижена. Това беше огромен и пищен кабинет, който ухаеше на стари книги и стари кожени мебели. Загледана със страхопочитание във великолепната обстановка, бавно се обърна и малко се изненада, като видя Джулиан да стои много близо зад нея с дяволита усмивка на красивото си лице. Не казваше нищо, само я гледаше възхитено и това продължи цяла вечност, докато Айла не се почувства притеснена. Не знаеше как трябва да постъпи. Усетил напрежението й, Джулиан й се усмихна обезоръжаващо, преди да отпусне вратовръзката си и да си разкопчае яката. Продължи да я гледа съсредоточено в очите и вдигна лявата си ръка към широките си мускулести гърди. Протегна дясната си ръка и заговори:

— Ще танцуваш ли с мен, красавице?

Изчервена от фамилиарното му поведение, Айла кимна и се отпусна в силната му прегръдка. Джулиан започна да се полюшва, тя лесно влезе в ритъма му и двамата се завъртяха в празната зала. Джулиан леко тананикаше „Запази последния танц за мен“. Напълно омаяна от мига, Айла имаше чувството, че лети. Остави се в ръцете на прелъстителя си и зашепна заедно с него текста на песента. Отпусна глава на гърдите му, затвори очи и загубила представа за времето, се озова в рая.

— „Не забравяй кой в дома ти те отвежда и в чии ръце ще се отпуснеш ти…“

Минаха с валсова стъпка покрай старинната ниска масичка, достигнаха импозантното бюро. Джулиан леко се наведе напред и нежно я целуна по връхчето на носа. Докосването му беше наелектризиращо и тя се усмихна нервно, все още несигурна какво ще последва. Той обаче контролираше всичко, съвършеният прелъстител, който ясно знаеше какво трябва да се направи.

Леко се отдръпна и докосна бузата на Айла с върховете на събраните си пръсти. Разкопча палтото й и го остави да се свлече на земята, преди отново да се приближи към нея и притисна нежно устни към нейните. Сърцето й биеше толкова силно, че сигурно той би могъл да го чуе, но при все това безмълвно отвърна на незададения му въпрос. Облегнат на ръба на огромното бюро от орех и кожа, Джулиан се захвана внимателно да разкопчава копринената й блузка, разкривайки бюста й, който се подаваше от красивия сутиен „Ла Сенца“. Айла благодари наум, че беше послушала майка си за това колко е важно да носи хубаво бельо, макар че жената едва ли бе имала предвид точно такава ситуация. Джулиан много точно знаеше какво иска и тя бе готова да му се отдаде. Този път тя поде инициативата. Прокара ръце зад гърба си и бавно освободи ципа на тясната си пола, като я остави да се свлече на дървения под. Отстъпи от нея, погледна право в съблазнителните му очи и внезапно изпита страх. Стоеше срещу британския министър-председател само по бельо. Какви си ги въобразяваше, за Бога?

Усетил нерешителността й, Джулиан веднага се наведе към нея. Прокара пръст от брадичката към гърдите й, отново я целуна, може би този път малко по-настойчиво, и отново я взе в прегръдките си.

— „Когато сме далеч един от друг, не давай другиму сърцето си, любима, запази последния танц за мен.“ Прекъсна серенадата си и бавно и внимателно започна да разкопчава ризата си. Айла знаеше, че сега е моментът. Тревогата я напусна. Почувства се напълно спокойна и кимна в отговор на питащия му поглед.

Той рязко се обърна и разчисти бюрото. Дланта му перна кристалната кана „Уотърфорд“ и тя се пръсна на хиляди парченца на земята. Айла се стресна, но Джулиан я вдигна във въздуха и я притисна до себе си. Дългите й крака обвиха мускулестото му тяло, устните им се сляха в изгаряща целувка. Тънките токчета оставиха дълбоки следи върху бюрото, тялото й се извиваше в страстен копнеж. Когато Джулиан се намести отгоре й, тя изстена от удоволствие. Той постави пръст на устните си и Айла опита да запази тишина, но когато огънят на желанието я погълна, не можа да се сдържи.

На Джулиан вече му беше все едно дали някой ще ги чуе. Най-сетне беше утолил страстта, изгаряща го от първия миг, в който зърна прелестната блондинка в мрака на Даунинг Стрийт.

30.

Списание „Селебрити“

Сали не беше виждала Джулиан откакто Валъри се бе озовала в болница. Седеше неутешима в кабинета си и се опитваше да прогони страха от раздялата, която се задаваше. Мъчеше се да не се поддава, като си припомняше как Джулиан я беше разсмял последния път, когато беше ядосана в дните след злополуката с Монти. Тогава я отведе в тайната къща и я обсипа с подаръци.

Сигурна беше, че щеше да й предложи. Само че тогава тъпата му съпруга се опита да вземе надмощие и внезапно поведението му отново се промени. Разбираше, че му се налага да играе ролята на всеотдаен загрижен съпруг, обаче сега постоянно пътуваше и само понякога й се обаждаше за телефонен секс. Защо не й се обади по целия път до Дъблин? Опита се да потисне надигащата се паника и се постара да запази увереност, че след изборите във вторник всичко отново ще се подреди. Дотогава трябваше да проявява търпение.

Опитваше се да бъде заета, като работеше много и измисляше още повече начини да унищожи репутацията на Валъри. Ядосана беше на начина, по който Бен скри опита за самоубийство и вместо това поднесе историята за изтощената до смърт жена, понесла непоносимо бреме. Сега всички знаеха, че причините за състоянието на първата дама са крехкото й здраве и тежката предизборна кампания на съпруга й.

Днешните вестници не бяха по-различни. Снимка как Валъри бута инвалидната количка на брат си във великолепно имение в Ланкашир със загриженост, изписана на лицето й. Това беше снимката на първа страница по всички вестници. „Индипендънт“ посочваше, че имението е с площ от двеста и петдесет акра, подарено на народа от графа на Крофърд и Балкарис. Заглавието на „Сън“ гласеше „Прекършените“.

Някои от най-скептичните коментатори се чудеха дали няма и друга причина за влошаването на здравето й. Дали Джулиан е оказвал достатъчна подкрепа на съпругата си, която трябваше да се справя с толкова много семейни проблеми?

Сали щеше да повърне. Само ако знаеха какво всъщност беше направила тази скверна жена. Да опита да се самоубие, докато дъщеря й спи в съседната стая! Коя майка би постъпила така? Нямаше намерението да си признае, че двамата с Джулиан бяха правили секс, докато съпругата му беше в тежка депресия.

Прехвърли останалите вестници на бюрото си. Стигна седма страница на „Стар“ и рязко спря, шокирана от заглавието: „Набеден Рамбо иска да излезе на свобода“.

Сложи си очилата и се зачете, съсредоточавайки се върху всяка сричка. Със сигурност все още нямаше да го пуснат, нали? Сигурно имаше някаква грешка.

Ричард Хед й беше бивш любовник, който беше арестуван в градината й с червена кърпа на главата и с нож в ръка подобно на Рамбо. Сали въобще не се беше питала за намеренията му. Зарадва се, когато го осъдиха и го тикнаха в затвора по милостта на кралицата. От затвора й беше изпратил странно писмо… всъщност няколко странни писма за намеренията си, когато го пуснеха. От полицията обаче я бяха успокоили, че той няма скоро да излезе на свобода. Сали опита да си вдъхне увереност. Този иск нищо не означаваше. Ричард нямаше никакъв шанс за предсрочно освобождаване. Отдъхна си и блъсна купчината вестници на пода.

На вратата се почука и Мария влезе. Беше облечена в сезонната линия на „Прада“, подарък от новия й обожател. Сали се беше опитала да изтръгне повече информация за очевидно заможния ухажор, но заместничката й само се беше усмихвала уклончиво. Като видя пръснатите по земята вестници, Мария разбра, че предстои тежък ден. Явно скоро не се очертаваше подобрение, а и тя самата носеше още по-лоши новини. Реши, че ще е по-добре да подготви шефката си, преди да й стовари вестта.

— Продажбите отново се покачиха тази седмица, Сали. Политическото представяне на Дженсън беше голям успех. Наистина не знам как успяваш да представиш увлекателно толкова суха и скучна история. Учудена съм, че читателите се интересуват от досадните политици, особено от Джулиан Дженсън. Той е много хубав, обаче е толкова скучен.

Сали поклати глава. Невежеството, демонстрирано от Мария, беше широко споделяно от хората.

— Ако оставиш пропуските в знанията си у дома, Мария, ще ти бъда много благодарна. Честно, отчаяна съм. Можеш да отведеш кучката до културата, но не можеш да я накараш да мисли.

— Моля?

— Просто нещо, изречено от Дороти Паркър. За Бога, Мария, нима си чак толкова невежа?

Мария беше ядосана и нямаше намерение да се остави да я умилостивят с цитати от кръглата маса Алгонкин. Тайно записа коментара в бележника си, за да си го попълни по-късно. Беше й писнало от надменното държание на Сали към нея и останалите членове на екипа и събираше амуниции. Неприятните имейли, изпълнените с напрежение срещи и пренебрежителното отношение караха някои служители да мислят за напускане. Сали обаче въобще не забеляза гнева на заместничката си и започна да обяснява колко важни за всяко ново правителство са жените в парламента.

— Блеър си имаше своите бебчета на изборите през деветдесет и седма. Сто и една бяха, ако трябва да сме точни. И Камерън не остана назад, като в някои райони избирателните списъци бяха съставени само от жени. Джулиан ще направи същото със своите съкровища. Те ще преодолеят спънките, създавани от мачовците костюмари по коридорите на властта.

Лицето на Мария въобще не се промени и се разведри. Тя се приготви за убийствена борба. Невежа? Да я видим как ще приеме тази новина.

— Да, ами това е наистина много интересно, Сали. С удоволствие бих понаучила повече за политиката, но се боя, че трябва да те прекъсна с някои лоши новини. Говорих по телефона с агента на Монти Мичъл. Той твърди, че сватбата вече е отменена окончателно. Знае, че се надявахме да се състои през декември и да си направим идеалния коледен брой. За съжаление обаче травмите на Монти са много по-лоши, отколкото си мислехме първоначално. Известно време ще бъде в инвалидна количка. Както знаеш, той е решен да тръгне към олтара с младоженката без чужда помощ. Е, сега заради това сделката се отменя.

Сали не вярваше на ушите си. Сватбата на Мичъл беше отложена за края на годината. Знаеше, че списанията „ОК!“ и „Хелоу!“ вече са се опитвали да подбутват чекови книжки с надежда да се докопат до събитието. Когато договорът със „Селебрити“ се развалеше, войната по наддаването отново щеше да се разрази при изгледите за сватба през пролетта.

Нито тя, нито заместничката й знаеха, че Джулия е зарязала Монти заради Чарли. Обещаната неделна фотосесия беше забранена и Валъри още не беше успяла да сподели станалото със съпруга си. Двамата почти не се виждаха въпреки обещанията му да подкара по-леко кампанията. А и Монти имаше нужда от лично време и пространство, за да преболедува неверността на годеницата си. Ако знаеше всичко това, Сали щеше да бъде ужасно щастлива, но в момента тънеше в неведение.

Усетила момента на слабост в редакторката, Мария се възползва, за да сипе сол в раната.

— Боя се, че това не е всичко, Сали. Издателят намира идеята за бракоразводната торта за ненужно варварска за читатели, които може би се намират в подобен труден период от живота си. Чувства, че това не бива да излиза в списанието. Може би знаеш, а може би не, че третата му съпруга Пипа миналия месец е подала молба за развод чрез Ванеса Люис, скъпоплатената бракоразводна адвокатка. Впоследствие е свила гнездо с треньора си. Казах на издателя, че идеята си е твоя. Подчертах, че настояваш това да излезе колкото се може по-скоро в списанието, но той настоя да го махнем. Всъщност малко се изненадах — продължи тя, — но той изглеждаше ядосан и каза, че много иска да говори лично с теб. Мога да намеря място в графика ти да кажем за този следобед? А, и още нещо — не се отказа Мария. — Въпреки огромните усилия на екипа Уейн и Колийн ни отказаха и вместо това подписаха с „ОК!“ И като стана дума, нямаме корица за идната седмица.

Мария се усмихна с най-отровната си усмивка, обърна се и се отправи към вратата. „Ето ти, кучко“ — помисли си, като затръшна силно подсилената остъклена врата зад гърба си.

31.

Изборната нощ

„Аз, Джулиан Хорейшо Фредерик Монтегю Дженсън-Фицсимънс, декларирам, че като надлежно избран ще служа на парламента като член на този избирателен район.“

След като клетвата беше положена и шампанското загърмя, членовете на екипа, събрани в спортната зала на Харфордшир, която миришеше на спарена младежка пот, се разкрещяха от удовлетворение.

— Щастливец е, че с такова име не е избран от Уигън. Щяха да го линчуват, преди да е успял да слезе от трибуната.

Бен се шегуваше с Доминик и Джесика, които имаха специални разрешителни от училищата си да присъстват на обявяването на изборните резултати. Всъщност ваканцията на Доминик беше удължена на две седмици и съвпадаше с още един злощастен инцидент с поредния нов ученик. Валъри беше отчаяна. Намеците на Бен относно вредата от публикациите, които несъмнено щяха да се появят след новината за изключването на премиерския син, не убедиха директора да бъде по-снизходителен. Опита да изтъкне крехкото здраве на майката на момчето, но и това не оказа ефект. Джесика бързо беше доведена от колежа, за да се създаде впечатлението, че присъствието на двете деца е било част от плана.

Изборните секции бяха затворени точно в десет вечерта и бюлетините вече бяха преброени в залата, когато семейството пристигна. Разговаряха с хората, здрависваха се, благодаряха на доброволците за неуморните им усилия. Новината, че Джулиан е преизбран, дойде скоро след това. Въпреки негативните публикации в пресата през последните няколко дни на кампанията и шокиращо зле приетото политическо изявление на партията той получи още по-голяма подкрепа.

Никаква благодарност към проклетата му съпруга, която едва не провали всички, помисли си Бен. Валъри стоеше до подиума и Бен следеше критично и най-дребните й жестове, точно както фотографите и журналистите. Изглеждаше отслабнала и изтощена и той с удоволствие би я отпратил заедно с децата колкото се можеше по-скоро, но преди това трябваше да се свърши още нещо. Джулиан се приближи до микрофона.

— Благодаря ви. Благодаря на всеки един от вас, които гласувахте за мен, за да продължа работата си и да донеса истинско равенство в тази страна. Ще се отнеса към мандата с цялото уважение, което заслужава. Знаете, че като партия никога не сме проявявали самодоволство. Надявам се, че останалите жители на Великобритания също биха поискали да продължим да им служим като една съвестна партия. Ако сме преизбрани и ме питате с кои думи бих определил управлението, ще ви кажа: Закон и Ред. Ако резултатите са в наша полза, започваме работа от утре. Засега отново ви благодаря. Да видим какво ще ни донесе вечерта.

Тълпата полудя от скромната му и импровизирана реч и никой не забеляза, че Бен повтаря думите едновременно с шефа си точно както ги бяха упражнявали в колата по пътя към спортната зала. Зарадван от вниманието, Джулиан продължи, този път вече наистина импровизирано:

— Където има раздор, нека донесем хармония. Където има грешки, нека донесем истина…

Какви ги вършеше? Бен не можеше да повярва. Та той цитираше победната реч на Тачър от седемдесет и девета на стъпалата пред Даунинг Стрийт. На ласкателство ли се беше отдал?

— Където има съмнения, нека внесем вяра. А където има отчаяние, нека донесем надежда.

Първоначално Бен се опита да помаха с ръка, за да привлече вниманието на Джулиан и да го накара да млъкне, но без успех, и затова прибегна до жеста прерязване на гърлото. Най-сетне Джулиан спря и той въздъхна с облекчение. Както я беше подкарал, като нищо можеше да продължи с речта на Тони Блеър и „ръката на историята върху рамото му“.

Като помаха с благодарност на публиката, Джулиан най-накрая напусна сцената и хвана ръката на крехката си съпруга. Семейството веднага беше обградено от преданите партийци. Учтиво и решително Дженсънови успяха бавно да си проправят път през чакащите хора. И двете деца, наясно със състоянието на майка си, се притиснаха до нея. Джесика стисна бледата й студена ръка, а Доминик внимателно я прегърна през рамо.

Щом потеглиха, оставили партийните активисти да празнуват цяла нощ, в колата се възцари напрегнато мълчание. Скоростта им беше съобразена с премиерския конвой и полицията, които освобождаваха пътя пред тях. Групата пътуваше към дома си в избирателния район за традиционното къри и бира, докато гледат резултатите от преброяването по телевизията. Екзитполовете бяха обявявани веднага след запечатването на изборните урни в десет вечерта. Рано сутринта Джулиан и Бен щяха да се отправят към хотел „Хамърсмит Аполо“ за победното събрание.

Доминик реши да повдигне настроението в колата и беше първият, който заговори:

— Мисля, че трябва да заведем мама на почивка веднага щом съставиш новия кабинет. Какво мислиш, татко?

Джесика стисна слабата ръка на майка си.

— Какво ще кажеш за това, мамче? Идеята е страхотна, татко, не мислиш ли?

Бен, който седеше отпред до шофьора, хвърли поглед към Джулиан. Тихичко си затананика „Май беда се очертава…“.

Джулиан не му обърна внимание. Искаше децата да се върнат в училище, а Валъри да се прибере на сигурно в Чекърс колкото се може по-скоро. Нямаше желание да ходи на почивки със семейството си. Предложението в болницата беше в резултат на извънредната ситуация. Шокът при зова за помощ на Валъри скоро отстъпи на гнева и презрението пред онова, което той смяташе за проява на егоизъм от нейна страна. Бързо се върна към кампанията, а сега, когато изборите бяха минали, трябваше да обърне сериозно внимание на Айла и Сали.

— Деца, почивката би била нещо чудесно, но не мисля, че скъпата ви майка се чувства достатъчно добре, за да пътува точно сега. Нали?

Валъри се ядоса. Злобните думи на Бен в болницата я бяха шокирали и я бяха накарали да осъзнае колко се нуждае от нея семейството й, колко я обича. Емоционалното й пътуване до пълното възстановяване щеше да е дълго и предизвикателно, но тя вече го беше предприела и бе решена да стигне до края му. Пред изпълнените с очакване лица на децата нямаше намерение да остави Джулиан да се изплъзне толкова лесно. Беше обещал на Джесика ваканция, най-нагло й беше обещал и на нея. Това без съмнение щеше да е последното им пътуване заедно и той нямаше да се измъкне.

— Всъщност, скъпи, мисля, че ще бъде чудесно да изведем децата навън. Тази безкрайна кампания отне силите на всички. Да тръгваме колкото е възможно по-скоро.

Джулиан моментално се паникьоса от включването на Валъри в семейната дискусия. Напоследък тя рядко си позволяваше коментари. А сега каза нещо, но то беше твърде не на място. Нямаше никакво намерение да ходи на почивка с Валъри след това, което беше направила. Егоистичните й действия можеха да му струват изборите, за Бога, но как да се спаси от ситуацията пред децата? Мислите му запрепускаха в търсене на отговор и понеже не беше сигурен какво да каже, замълча. Вместо това се загледа в мрака през прозореца, докато Валъри се отпусна в прегръдките на децата си и в колата отново се възцари мълчание. Започна да вали и Джулиан въздъхна, безсилен пред дилемата си. Как би могъл да се измъкне от това проклето обещание?

Джулиан безпомощно проследи с пръст пътя на дъждовните капки, стичащи се по стъклото. Веднага си припомни Айла, шампанското, което се стичаше по голото й тяло и показалецът му, който следваше вадичките. Затвори очи и се потопи в спомена за сладостните й извивки, лицето й на порцеланова кукличка без нито един недостатък по него.

Усмихна се, като си я припомни как бавно отпива шампанско от кристална чаша „Уотърфорд“ в спалнята му в резиденцията, преди да тръгне към него с котешката си походка. Палаво изля съдържанието на чашата върху най-страстните части от тялото му. Отдръпна се и го постави на самия ръб на контрола, преди отново да легне и да се остави на милостта му.

— Татко, какво мислиш за плана на мама?

Думите на децата рязко го върнаха в настоящето.

— Ами, аз мисля, че майка ви има право и е наистина добра идея да отидем на почивка. Може би отново ще отидем до Южна Африка на сафари? Ще трябва да изчакаме до началото на следващата година, докато двамата с Бен не съставим новия кабинет. Тогава парламентът още ще е в коледна ваканция, което означава, че няма да се налага да се измъквам, когато би трябвало да съм в Камарата на общините по парламентарни дела.

Изчисли, че през януари историята с развода би трябвало да е станала публично достояние. Опитът за самоубийство на Валъри, който беше разтърсващ за всички, не беше променил мнението му за бъдещите му планове за раздяла. Двамата пак можеха да заведат децата на почивка, само че поотделно.

— Нали така, Бен? Прекалено сме заети в момента, нали?

Бен се намръщи. Джулиан пак започваше. Вече беше говорил с шефа си какво мисли за намеса в семейните му дела. Спусна сенника, привлече вниманието му и в огледалцето прошепна: „Еби си майката.“

Мобилният телефон на Доминик иззвъня. Явно сега си беше избрал „Мърси“ на Дъфи.

— Дядо, как си? Как са Монти и баба Шийла?

Франк Мичъл се обаждаше, за да поздрави зет си, след като беше гледал успешното му завръщане в парламента за още пет години.

— Нямаш тревоги, дядо, мама не си носи телефона, а татко пак си е сменил номера. Ще те пусна на високоговорител. Така ще можеш да разговаряш с всички. Ей — сега.

Зачака дядо си отново да се обади.

— Ало, синко, чуваш ли ме сега? Не мога да те чуя добре, май се смееш, а?

Джесика и Доминик се разкикотиха. Франк винаги викаше — мислеше, че иначе няма да го чуят.

Валъри веднага скочи в защита на баща си. Присви очи към децата и показа енергия, каквато Бен не беше виждал от качването й в колата.

— Извинявай, татко, Джулиан тъкмо ни разказваше виц. Сега вече те чуваме. Как си? Как са мама и Монти?

Децата, достатъчно сконфузени, се приближиха, за да чуват по-добре дядо си. Джулиан се направи, че проявява интерес.

— Добре сме, Валъри. — Франк продължи да вика, но Валъри сложи пръст на устните си като предупреждение към децата.

— Двамата с майката на Валъри само искаме да знаеш, синко, че сме много, много горди да казваме, че си ни зет.

Валъри почти се разплака от точните думи на баща си. Той беше човек с голямо чувство за чест. Подкрепата му за Джулиан беше ценна за всички в колата. Дори самият Джулиан се усмихна признателно.

— Значи ще стоим до късно и ще гледаме резултатите от изборите. По „Скай плюс“ ще видим какво сме изтървали сутринта. Онова красиво девойче Сузи ще предава утре пред Камарата на общините. Да я поздравиш, ако я видиш, че ми е любимка.

Франк тъкмо се канеше да затваря, когато Джесика се обади:

— Деденце, може ли един бърз въпрос, моля? Татко иска да заведе мама, Доминик и мен на сафари следващия месец. Бен казва, че щял да е твърде зает. Ти какво мислиш?

Бен едва не се изсмя на глас при тази нагла младежка манипулация, франк никога не беше позволявал работата да застане на пътя на семейната почивка и несъмнено се тревожеше за здравето на дъщеря си. Джесика знаеше, че гледната точка на дядо й е от значение. Освен това Бен беше натоварен с вината за всякакво забавяне на ваканцията. Съвсем типично.

— Е, Джесика, мисля, че е работа на татко ти да реши, а от твоя страна беше много невъзпитано да го поставяш в трудно положение по телефона. — Франк замълча, преди да продължи: — Но си мисля, че майка ти заслужава хубава ваканция. Много бледа ни се видя по телевизията на събранието. Ако татко ви се притеснява за парите, тогава с баба ви ще отделим от спестяванията си. Както и да е, лека нощ, лека.

Бен се обърна от предната седалка към стъписания Джулиан:

— Господин премиер, изглежда, че май сме на път към Южна Африка.

32.

Номер 10

Даунинг Стрийт се пълнеше с журналисти, партийни поддръжници и туристи, желаещи да присъстват на триумфалното завръщане на Дженсънови. Семейството лесно можеше да бъде докарано право от победното събиране в „Хамърсмит Аполо“ късно през нощта, но Беи се беше възпротивил. Триумфалното влизане на Тони и Чери Блеър през черните врати от ковано желязо откъм Уайтхол след голямата изборна победа оставаше емблематично. Успехът на Джулиан на тези избори заслужаваше подобно отношение, макар че службите по сигурността не бяха толкова доволни. Правото на свободно движение по Даунинг Стрийт беше ограничено още през 1989 година като пряк резултат от заплаха на ИРА към британското правителство. Отварянето на вратите беше главоболие, без което спокойно можеха да минат.

— Плащам си проклетите данъци, за да могат ченгетата да вземат по нещо отгоре точно при такива случаи. Ченгето иска парите, за да си купи билет за мача на Челси. Аз пък искам моят премиер да влезе под ръка със съпругата си и да маха на тълпите по улицата. Действайте.

Подходът на Бен спрямо началника на лондонската полиция проработи. Дженсънови слязоха от колата при пресечката с Уайтхол и им отне поне половин час, за да стигнат от отворените врати до стълбите на номер 10. Махаха, стискаха ръце, позираха за снимки, подписваха национални флагчета по целия път и най-сетне стигнаха до известната входна врата на дома им за още пет години. Джулиан беше изпълнен с гордост заради мнозинството със сто деветдесет и девет места в Парламента, съкрушителна победа с помощта на британския народ и шамар за социолозите, които предричаха разнороден парламент без ясно мнозинство. Помаха щастливо от стъпалата на човешкото море, заляло улицата.

— Господин премиер, вие сте на живо по „Приятен ден, Великобритания“. Какво ще споделите с нашите зрители?

Беше Стивън Джеймс, който изкрещя въпроса си от другата страна на бариерата. Джулиан веднага погледна натам, шокиран, че Айла я нямаше, за да го поздрави. Къде беше тя? Дъблин се беше оказал сензация. Със сигурност щеше да иска да е край него във всеки един възможен момент, дори обградена от стотици други хора.

— Искрено благодаря на британския народ за подкрепата. Ще дам най-доброто от себе си, за да се отплатя за вярата им в моето управление. Получих телефонно обаждане от лидера на опозицията, който ми пожела успех, за което му благодаря и на него. Както казвах и по време на кампанията, думите, които очертават плана ми за следващите пет години, са Закон и Ред. Много трябва да бъде сторено и започвам веднага.

Помаха за последно на хората, целуна Валъри по челото и отново я хвана за ръката, преди да поведе Доминик и Джесика вътре. Вратата се затвори зад тях, децата се втурнаха по коридора към асансьора, а хората от персонала на резиденцията, които временно бяха прекъснали задълженията си, за да ръкопляскат на премиера, се върнаха по работните си места. Джулиан веднага престана да се прави на влюбен в жена си и решително закрачи напред. Валъри прехапа устни и се постара да не се разплаче пред всички.

33.

Клуб „Риц“

Джими Филипс изглеждаше чудесно и се чувстваше дори още по-добре, докато се наслаждаваше на последната лъжичка маслена панакота, споделена с Чарлс в луксозната трапезария в „Риц“ на площад „Пикадили“. Любимият му агент току-що беше подписал двугодишен договор за телевизията. Той включваше не само четири сезона на „Съкровището на мазето“, но също и други проекти за седемцифрена сума. Като чу сумата, се олюля, но Томи Голд го увери, че той си е заслужил всяко пени. От телевизионния канал бяха доволни, че могат да го имат на тази цена.

Освен това Томи преговаряше с няколко спонсори, включително „Кристис“. Определено случаят си заслужаваше отпразнуването, а „Риц“ беше най-любимото място на Чарлс. Някога хотелска изба, сега клубът предлагаше великолепно кулинарно изживяване с извитите си тавани и отчайващо скъпия си разкош. Освен това в клуба имаше и казино, където Томи дискретно беше ангажирал членство за вечерта.

Чарлс беше щастлив, докато оглеждаше безупречно подредените маси за вечеря. Бели памучни покривки, декорирани с изящни кристални чаши „Лалик“ и сребърни прибори „Артър Прайс“.

— Скъпи, това е истинско вълшебство. Кой би си помислил, че някога ще вечеряме в такава луксозна обстановка?

Джими поръча за себе си бренди и още една чаша шампанско „Боленже“ за Чарлс, отпусна се в стола и се полюбува на партньора си, облечен в изискан вечерен костюм. Усмихна се одобрително и се поколеба дали да не прескочат казиното и да се приберат у дома за собствената им игра на рулетка, но зовът на игралните маси се оказа по-силен.

Чарлс също не беше в настроение още да си тръгват. Обичаше да наблюдава хората, а тук беше идеалното място. Скришом погледна към един сериозен играч, почти скрит зад величествена композиция от цветя, и стисна ръката на Джими.

— О-о-о, виж, скъпи, това не е ли Кери Пакър? Мисля, че е той.

Джими се усмихна топло и нежно се наведе към него.

— Скъпи, Кери Пакър почина точно след Коледа през 2005 година, така че няма как да е той, но си прав, че приживе беше голям комарджия. Искаш ли да ти разкажа една история за него?

Винаги се опитваше да смекчи грешките на партньора си и да го накара да се чувства обичан, а не глупак. Протегна се през масата и докосна пръстите на Чарлс.

— О-о-о, да, моля.

Джими много го биваше да разказва истории и партньорът нетърпеливо го зачака да започне.

— Както може би знаеш, скъпи, господин Пакър беше голям комарджия и от двете страни на Атлантика. Според слуховете веднъж загубва седем милиона долара на бакара в едно казино в Лае Вегас. Представяш ли си, да прахосаш толкова пари само за една нощ?

Чарлс се ококори при тази мисъл и отчаяно зачака да научи повече.

— Но той не беше известен само с прахосничеството си. Освен това имаше репутацията на най-щедрия човек. Веднъж например бил толкова разтърсен от историята на една сервитьорка на коктейли, която трябвало да работи по цели нощи, за да издържа децата си и да им осигури покрив над главите, че веднага й написал чек, за да й изплати ипотеката. Това е чудесно, нали?

Чарлс въздъхна, като чу историята. Нито за миг не се усъмни в истинността й.

— И още нещо ще ти кажа. И той като тебе, Чарлс, скъпи, не обичал безочливото парадиране. Веднъж играел на една маса с някакъв надут джентълмен от Тексас. Господин Пакър по едно време го помолил да не вика толкова, но тексасецът му отвърнал грубо. Започнал да се хвали колко много е спечелил. Според слуховете казал на господин Пакър: „Шейсет милиона взех, човече.“ Знаеш ли какво му отговорил господин Пакър?

— Ох, не знам, скъпи. Какво да отговориш на човек, който ти е казал, че е спечелил шейсет милиона долара?

— Ами твърди се, че господин Пакър го огледал от глава до пети по оня презрителен начин, дето само австралийците го умеят, а после се подсмихнал: „Шейсет милиона долара, а? Да ги разиграем на ези-тура?“

Чарлс се засмя и апетитът му към хазарта се усили.

— Да отидем там и да поиграем на рулетка, но, моля те, само не парадирай глупаво, че не можем да си го позволим!

Щом влязоха в игралния салон, Джими веднага се развесели. За пръв път се беше запалил по хазарта, когато се натъкна на една книга за играта на рулетка по време на домашна разпродажба в Бирмингам. Това беше в по-младите му години и досега не би могъл да си позволи да рискува повече от няколко паунда. Значително нарасналите му доходи означаваха, че тази вечер ще се позабавлява.

Докато вървеше между покритите със зелено сукно маси, Джими сякаш беше в рая. За това помагаше не само елегантното казино, но и великолепната обстановка. Прошепна на Чарлс малко от историята на клуба:

— В началото, скъпи, игралната зала, където сме в момента, е била балната зала на „Риц“. Преди тук да се настанят тези маси за американски рулетки, блекджек, бакара и покер с три карти, човек би могъл да види каймакът на Лондон да танцува валс из залата. Точно в самия център е била актрисата Лили Лангтри с не кого да е, а със самия крал Едуард VII. Каква прекрасна гледка е било.

Докато Чарлс си представяше отминалата епоха, Джими направо летеше и едничката му грижа беше да реши на кои маси да сложи чиповете си.

34.

Челси, Лондон

— Ваше превъзходителство, ако мога да ви представя Сали Симпсън, една много важна жена в живота ми.

Сали не беше сигурна дали да направи реверанс, или да се поклони, така че избра да протегне ръка към посланика, който докосна с устни пръстите й.

— Очарован съм, скъпа.

Джулиан учтиво кимна и на свой ред беше представен на партньорката на посланика, която би могла да бъде негова дъщеря, но съвсем определено не беше съпругата му. Сали изглеждаше великолепно в творението от копринен креп на „Ралф и Русо“, което очевидно струваше много повече от обикновена месечна заплата. Не бяха зададени въпроси, нямаше нужда от обяснения защо на нея се пада да придружава министър-председателя сред отбраната група поканени на вечеря в дома на сестрата на Джулиан, достопочтената Ема Дженсън-Фицсимънс.

Ема, която знаеше за привързаността на брат си към Сали, от известно време беше решила, че това е идеалният момент за малко вечерно парти. Добра възможност за току-що преизбрания премиер да се смеси с доверена група приятели, докато обмисля следващите стъпки в личния си живот.

Двойката беше пристигнала по-късно от останалите гости поради съображения за сигурност. Рутинните проверки винаги бяха част от подготовката за вечеря в дома на Ема Дженсън-Фицсимънс в Челси, всеки път, когато възникнеше възможност министър-председателят да присъства. Днес беше открито оръжие, и то твърде близо, и охраната на премиера беше вдигната по тревога. От охраната не бяха склонни да го оставят да присъства на събитието, но Джулиан настояваше и Сали беше доволна.

Докато вървеше из елегантната трапезария, подредена за неформална вечеря, Сали беше очарована от обстановката. Собствеността на Чейни Уолк носеше всички признаци на стари пари: от оригиналните произведения на изкуството до най-великолепните старинни мебели. Сали се засмя, като си спомни снобското изказване на лорд Джоплин, с което бе скастрил големеещия се консерватор Майкъл Хезълтайн: „Проблемът с Майкъл е, че му се е наложило да си закупи мебелите.“

За Дженсънови подобна опасност нямаше — техните мебели бяха в семейството от векове. Сали нямаше търпение да стане част от клана. Преди изборите имаше напрегнати мигове на несигурност, но сега Джулиан отново беше на номер 10, така че тя беше уверена, че връзката им ще продължи без проблеми.

Джулиан я побутна леко по гърба и я поведе към мястото й в края на английската дъбова маса, но после отиде твърде далеч от нея, точно до партньорката на посланика за вечерта. Разочарована от разстоянието между тях, Сали тъкмо обмисляше как да се премести по-близо, когато внезапно някой й заговори:

— Позволете да ви се представя.

Тя изгледа с празен поглед госта, недоволна от прекъсването на кроежите й.

— Аз съм Джими Филипс.

Разбира се. Тя веднага се усмихна чаровно на безразличния гост, който беше свикнал да привлича внимание и бе обезпокоен от първоначалната й липса на интерес към него. Преди да успее да му се представи, Сали беше прекъсната от Ема, която почукваше по винената си чаша „Ридел“ със сребърна лъжица.

— Ваше превъзходителство, милорд, дами и господа, вдигам тост за брат си, вашия министър-председател. Където има раздор, нека донесем хармония. Където има грешки, нека донесем истина…

Гостите се засмяха одобрително на закачливата препратка на Ема към победната реч на брат й в изборната нощ. Един-двама разпознаха думите на Свети Франциск от Асизи, повечето се сетиха за плагиатството на Маргарет Тачър на стълбите пред Даунинг Стрийт.

— Където има съмнения, нека внесем вяра. А където има отчаяние, нека Сали донесе на брат ми надежда за по-щастливо бъдеще.

Сали светна от гордост, докато останалите гости заудряха масата в знак на одобрение, преди да се върнат към ордьоврите си. Възползва се от възможността да поднесе извиненията си на самодоволната телевизионна звезда — човекът явно изглеждаше огорчен, че не е бил поздравен веднага. Джими обаче вече беше повел оживен разговор със събеседника си отляво. Сали се заприказва с Крие Калъмбин, мениджър на хедж фонд.

Финансите определено не й бяха сила и скоро безсмисленият разговор за Ситито я отегчи. Погледна към посланика за помощ. Седеше точно срещу нея, но разговаряше с госпожа Хедж фонд. Огледа се за Джулиан. Той както винаги очароваше всички около себе си с анекдоти за живота на парламентарната трибуна и пикантни истории от хода на кампанията, като, разбира се, спазваше правилата на Чатъм Хаус. Беше в стихията си и въпреки че погледна за миг към нея, тя не успя да привлече вниманието му. Обърна се отчаяна към Джими, но се озова пред гърба на костюма му „Прада“. Примири се със съдбата си и докато чакаше да поднесат основното ястие, се върна към неистово тъпите подробности около хедж фондовете.

Когато главите на гостите се позамаяха от алкохола и се приготвиха да станат от масата, Джими най-сетне се обърна осъдително към Сали. Беше чел за Валъри Дженсън и беше ужасен при мисълта, че може да има нещо вярно в слуховете за самоубийство. Сега, като видя тази, която би могъл да опише единствено като блудница, всичко си дойде на мястото. Джулиан Дженсън как е могъл въобще да си помисли, че тази жена някога би могла дори да лъска обувките на прекрасната му съпруга? Слава Богу, че като премиер умееше да прави по-добри преценки. Ето това беше, щеше да забрани на Чарлс да купува „Селебрити“. Огледа Сали от главата до петите, усмихна й се с присвити устни, кимна й учтиво и се обърна да търси Чарлс. Напоследък късметът им на игралните маси работеше добре, така че една-две игри преди лягане бяха съвсем в реда на нещата.

В другия край на трапезарията Джулиан се усмихваше топло на сестра си, удовлетворен от тазвечерните събития.

— Ем, ти си върхът.

Не беше сигурен, когато Ема беше предложила да дойде на вечеря със Сали, и беше необичайно нервен, когато пристъпи в трапезарията и видя останалите двайсетина гости. Но не е трябвало да се тревожи. Ема беше избирала умно и смесицата от хумор и политически шеги беше направила вечерта възхитителна.

— Наистина харесваш тази жена, нали, Джулс? Наистина ли тя е избраницата ти, как мислиш?

— Така мисля, Ем, надявам се. Не знам.

— Изглежда изключително обаятелна. Посланикът е запленен от нея. Питаше се дали би било уместно да ви покани двамата в посолството през идните две седмици. Казах му, че ще говоря със секретаря ти.

Ема стисна ръката му, най-големият израз за обич, който би могъл да се очаква между сдържаните брат и сестра. Погледа гостите, докато се сбогуваха, и се поколеба за момент, защото имаше какво още да каже.

— Знаеш, Джулс, че няма нужда да се действа прибързано. Родителите ни успяха да уредят брака си съвсем задоволително. Разводът с Валъри не е задължително да е отговорът. Сали пак може да е жената в живота ти, без да е необходимо да ти става съпруга.

Колко проницателна можеше да бъде сестра му. Канеше се да й отговори, когато Роджър, един от доверените му бодигардове, влезе вътре. Учтиво се извини на Ема и спокойно, но решително прошепна на шефа си:

— Сър, трябва веднага да тръгнем. Последвайте ме.

Събитията от последните няколко минути показаха защо беше необходима ранната проверка за сигурност.

Джулиан погледна към Сали, която си взимаше довиждане. Тя също беше прекъсната. Карл, друг член на охранителния екип, я изведе от групата и сега тя разтревожено гледаше към него. Джулиан, който беше инструктиран да се подчинява на Роджър, Карл и другите момчета от охраната, кимна на Сали да прави точно каквото й се казва. Беше време да тръгват. Джулиан целуна леко притеснената си сестра и обеща да й се обади по-късно, след което позволи да ги изведат дискретно от трапезарията. В коридора нямаше чак такава нужда от дискретност и се оставиха на Роджър и Карл, които побързаха да напуснат огромната къща. Отправиха се към предварително установения изход. Карл премина преди Джулиан и Сали — или както ги наричаше по радиостанцията „шефа плюс един“ — през задната врата и ги настани на задните седалки на един рейндж роувър с угасени фарове.

Джулиан си пое дълбоко дъх, за да се успокои, докато се отдалечаваха от дома на сестра му. Спокоен, че се намира в ръцете на професионалисти, и наясно, че Сали е разтревожена и ядосана, реши, че се налага да се пошегува:

— О, хайде де, не мисля, че ястията на Ема бяха чак толкова лоши, момчета. Някой иска ли да ми каже какво става?

Карл започна да обяснява на премиера за значителните нарушения на сигурността, които бяха поставили живота му в опасност.

35.

Айлингтън, Северен Лондон

Айла и съквартирантката й Камила седяха в една от двете малки спалнички в апартамента им бижу в модния Айлингтън и се опитваха да изберат идеалния цвят лак за нокти.

— Какво предпочиташ, Сибирски нощи или черешово Ча Чин?

Камила беше лакирала ноктите на ръцете си с червено, а черните Сибирски нощи беше използвала за ноктите на краката си. Сега размахваше пръсти в такт с най-големите хитове на „Куин“, които звучаха от айпода.

От няколко дни Айла се чувстваше особено нещастна и съквартирантката й беше отделила време, за да я развесели. По-рано през деня се разхождаха по Олд Бонд Стрийт и пробваха всевъзможни дрехи на Ралф Лорен и Никол Фархи, които явно не можеха да си позволят. После разгледаха щанда за козметика на „Шантекай“ във Фенуик, купиха си моливи за очи от „Мак“ и се отправиха към къщи.

Тази вечер Камила организираше момичешка вечер. Двете вече бяха облекли любимите си пижами с Мечо Пух в съзвучие с колежанските им прякори Тигър и Кенга. Настроението им беше приповдигнато и бяха почти привършили първата си бутилка шампанско. Имаше още една в хладилника до пицата „Четири сезона“ и шоколадовите еклери. В камерата ги очакваше кутия сладолед за спешни случаи. Утре можеха и да осъмнат, покрити с целулит, но тази вечер щяха да празнуват.

Момичетата щракаха с пръсти в такт с „Килър Куин“. Стояха изправени и пееха „дайте им пасти, каза тя, точно като Мария-Антоанета“. Поклащаха се в ритъм и се забавляваха.

Айла се беше запознала с Камила още на първия ден в колежа в Йоркшир, където двете бяха обзети от оптимизъм за бъдещите си кариери. Камила беше показала по-практични наклонности през първата учебна година, постигаше високи оценки по задължителните предмети по публична администрация, английски и стенография и получи отличие по право. Айла едва не отпадна, но успя да премине, като се яви на поправка по английски.

След като завършиха, не искаха да се разделят, но Айла беше оптимистка с наполовина пълна чаша и се прицели в телевизията. Зарадва се, когато й предложиха работа като стажант-репортер на североизток. Камила получи работа в Би Би Си в Ливърпул и с натежали сърца двете потеглиха в двата противоположни края на страната. Макар да се виждаха само от време на време, лесно продължаваха оттам, откъдето бяха спрели, без дори да си поемат въздух.

На Камила не й отне много време, докато я открият шефовете на лондонските медии. Поканиха я в столицата, за да работи за националното радио. Айла беше направила голямо впечатление в Нюкасъл, особено на Стив Симс, бившия й шеф във „Вечерна Нортъмбрия“. Краткият им флирт явно означаваше много повече за женения баща на четири деца, отколкото за младата телевизионна репортерка. Всъщност той по-скоро се беше влюбил и всеки ден й изпращаше съобщения. Варираха от това колко много му бил харесал сексът до молби да изтрие името му от телефона си. Жена му беше намерила номера й в мобилния му телефон и заплашваше да се обади. Вече бяха минали шест месеца, но всички съобщения бяха запазени на сигурно място като подходяща застраховка, в случай че й се наложи да се върне у дома. Вероятно не беше нужно предвид новата й любов на Даунинг Стрийт.

— Хайде, Тигър, изплюй камъчето. Кой е той?

Камила добре познаваше приятелката си и беше притеснена за влиянието, което мистериозният мъж оказваше върху нея.

— О, Кенга, той е прекрасен, не знам откъде да почна. Той е най-хубавото нещо, което някога ми се е случвало.

Фреди Меркюри спря да пее и Айла се върна на леглото. Натика памучета между пръстите на краката си, избра яркочервения лак и разклати шишенцето.

— Той е толкова чаровен и прекрасен и през цялото време ми праща съобщения. Сексът е невероятен. Той е много, хм, изобретателен. Още е твърде скоро. Прекарваме си страхотно заедно, обаче след това не го виждам цяла вечност. Толкова е зает. Не знаех, че можеш от екстаз да стигнеш толкова бързо до агония, докато не го срещнах.

Айла спря, за да припее края на „Не ме спирай сега“, която се носеше от айпода, докато привършваше с първия слой лак. Гледаше замечтана отражението си в огледалото до леглото, а после отпи шампанско от новите им чаши. Това веднага й напомни за прекрасното им пътуване до Дъблин.

— Знам, че е глупаво, Кенга, но мисля, че се влюбвам в него.

Камила беше седнала на леглото до Айла и разопаковаше голям млечен шоколад „Кадбъри“. Фреди започна да пее „Някаква магия“.

— Той обича ли те?

— Ох, не знам. Надявам се, но не съм сигурна. Ами ако всичко се обърка? Не искам всички тези прекрасни емоции, които чувствам, да бъдат потушени. Ще е ужасно болезнено, ако той не чувства същото като мен. Надявам се, Кенга. Наистина се надявам.

Камила взе четчицата, за да помогне на Айла с ноктите на кутретата.

— Страхотният секс не означава непременно любов, знаеш го! Не тръгвай по този път, освен ако не знаеш къде отиваш. Един грешен завой лесно може да те отведе до задънена улица или до самотни нощи, изпълнени със сълзи, през които да се чудиш къде се е объркало всичко. И двете сме минали оттам.

Айла кимна. Знаеше, че най-добрата й приятелка има право. Подкрепата й винаги беше честна и искрена и двете винаги бяха разчитали една на друга, когато гаджетата им ги предаваха. Тя се залюля над бездната от предизвиканите от шампанското сълзи и успя да се съвземе, преди да е казала твърде много. Айла знаеше, че ако държи да продължи връзката си с Джулиан, дискретността беше много важна. Не можеше да сподели дори и с най-добрата си приятелка.

— Нищо повече не мога да ти кажа, честно, просто не мога, Кенга. Наистина искам, но не мога да кажа нищо повече. Това може да провали всичко.

Камила се подсмихна. Винаги се беше гордяла, че не е някоя настойчива приятелка, но двете си бяха споделяли най-интимните си тайни още от колежа. Това определено нямаше да се промени сега. Присви очи и изгледа Айла, която незабавно отмести поглед и се наведе, за да смени музиката.

— Джордж Майкъл или „Дрифтърс“? Например „Запази последния танц за мен“?

Само че приятелката й не се остави да я отклонят. Стисна палеца на крака й, като внимаваше да не размаже лака, и изрецитира мантрата им от колежа, която винаги довеждаше до споделяне на всичко.

— Имам шестима честни слуги. Научиха ме на всичко, което знам. Имената им са Какво, Защо, Кога, Как, Къде и Кой.

Момичетата бяха закачили цитата на Киплинг в рамка от „Икеа“ над чайника.

— Добре, добре, нека първо сложа пицата във фурната и после ще ти кажа всичко.

Айла стана от леглото. Тръгна бавно, без да дава знак, че смята да удовлетвори любопитството на Камила.

36.

Празничният обяд в Чекърс

Джими и Чарлс седяха напълно неподвижни като солидни метални колони, изникнали внезапно, за да блокират пътя. Тежковъоръжени полицаи бяха обградили колата им, карана от шофьор. Униформеният му махна да смъкне стъклото и Джими нервно се пошегува:

— Нямам нищо за деклариране, освен собствения си гений.

Полицаят, който вече беше чул какво ли не, пренебрегна остроумния цитат на Оскар Уайлд. Учтиво ги запита за имената и адресите, докато колегите му бавно обикаляха колата. Използва нещо като огромно зъболекарско огледало, за да погледне отдолу. Няколко мига по-късно отново се появи на прозореца.

— Приятен обяд, господа.

Джими и Чарлс се усмихнаха с благодарност. За пръв път гостуваха в Чекърс. Тържественият обяд извън протокола и без журналисти им беше издействан от Томи, когато получи поканата за неделното тържество. Джими и Чарлс не бяха на себе си от въодушевление и приеха незабавно. Отне им цяла вечност да решат какво да облекат. Чарлс най-накрая се беше спрял на сив костюм „Прада“ с вратовръзка „Пател Филип“. Струваше цяло състояние заедно с часовника, който Джими му беше подарил като ранен коледен подарък. Джим и беше избрал да е с „Озвалд Боатенг“. Харесал си беше английския дизайнер, след като се наслади на творчеството му в последния филм за Джеймс Бонд. Двамата бяха от двайсет и четиримата гости, поканени да отпразнуват успешното преизбиране на министър-председателя. Другите, които преминаваха през проверките за сигурност с партньорите си, бяха лорд Алън Шугър, лорд Дики Милия Атънбъроу, острата като бръснач непочтителна авторка Кати Лети и вездесъщият Пиърс Морган. Питър Кей също беше там за радост на премиерския син Доминик. Чарлс беше ужасно развълнуван и не знаеше на коя страна да гледа, както си стоеше с чаша в ръката насред големия салон.

— О, виж, скъпи, това е Бруси. Той ми е любимец.

Джулиан се беше надявал на днешния обяд да се появят много звезди и бе доволен от развитието. Първоначално Бен беше допуснал, че ще бъде много по разумно да се направи събиране с членовете на пресата, чиято безценна подкрепа им беше помогнала да преминат през едно-две изпитания по време на кампанията. Джулиан, опиянен от успеха, надменно отклони предложението. Реши, че един лек коледен обяд за политическите редактори на вестниците би бил много подходящ. Днес трябваше да има неформално събиране на хора, за които беше много по-вероятно да се появят на първите страници, отколкото да пишат за тях.

Щом гостите бяха отведени в трапезарията, бяха поздравени топло от Джулиан и Валъри, този път разположени от двете страни на голямата маса. Широките им усмивки с нищо не показваха, че яростно са се карали само преди половин час. Джулиан отново се беше опитал да се измъкне от семейната ваканция в Южна Африка. Валъри не беше готова да отстъпи и спора им скоро премина в разпра, съпроводена с викове. Доминик, който на другия ден трябваше да се връща в училище, се бе намесил, за да успокои майка си. Най-накрая Джулиан неохотно се съгласи с пътешествието, но му беше трудно дори да признае присъствието на съпругата си по време на обяда. На Валъри вече й беше все едно и обърна внимание на гостите си.

— Моля да погледнете местата си за сядане тук на бюфета и после се чувствайте свободни да сядате на масата. Джими, мисля, че си до мен. Искам да науча всичко за извънредното коледно шоу. Чарлс, ти си до Бен. Да, точно там.

Джулиан също влезе в роля и скоро излъчваше сърдечност:

— Бруси, ти си до мен и лейди Шугър, за мен ще е чест, ако седнеш тук.

Джими издърпа стола на Валъри, за да седне, и докато правеше това, забеляза колко болезнено слаба е в костюма си от две части на „Ралф Лорен“. Изглеждаше и много по-състарена от последните й снимки във вестниците. Никога преди не беше се срещал с Валъри лично, въпреки че щеше да присъства на сватбата на брат й. Поканата имаше единствената цел да увеличи броя на знаменитостите в снимките на списанията. Колкото повече звезди, толкова повече пари, беше казал Томи, когато Джими зададе въпроса защо са поканени двамата с Чарлс.

Сега, докато гледаше Валъри, Джими долови болката й и ужасно се натъжи за нея. Искрено се вбеси на онази проклетница Сали Симпсън. Как беше посмяла след всичко, което Валъри беше преживяла? Тя определено би трябвало да се срамува от себе си.

— Надявам се да не проявявам нетактичност, госпожо Дженсън, но наистина ви моля да приемете искреното ми съчувствие заради злополуката с Монти. Не мога да си представя как се чувствате в момента. Първо злополуката, а после и разтрогването на годежа, бедничкия ви брат.

Въпреки усилията на адвокатите на Монти любовната изповед на Джулия за Чарли се беше появила в тазсутрешния вестник. Валъри беше вбесена и бе готова веднага да се отправи към Ланкашир. Когато говори с майка си по телефона, Шийла настоя, че Монти е добре, и й напомни, че дългът й е в Чекърс. Тя се съгласи, но все още се тревожеше колко още би могъл да понесе малкият й брат.

— Моля, наричайте ме Валъри. Благодаря ви за загрижеността, Джими, означава много за мен. Монти страда, но той е силен и е заобиколен от любящо семейство. Сигурна съм, че ще премине през това предизвикателство.

Не стигаха притесненията й за Монти, ами и караницата с Джулиан я беше разстроила допълнително, и сега тя отчаяно се нуждаеше от питие. Тази проклета маса беше последното място в света, където би искала да е точно сега, обаче беше последвала напътствията на майка си „стани, облечи се и се покажи“.

— А сега, Джими, бих искала да науча всичко за шоуто. Всяка седмица го гледаме на Даунинг Стрийт. Започнахте ли снимките на коледното издание? Нямаме търпение да го видим.

Джими схвана намека, че Валъри няма намерение да говори повече за брат си, но отвъд безупречната й външност видя отчаянието и тъгата в очите й. Очевидно се нуждаеше от приятел. Прииска му се да я прегърне и да й каже, че всичко ще е наред, но това не беше негова работа. Току-що се бяха запознали и тя вече беше дала да се разбере, че твърдостта е нейната опора. Джими се впусна в приказки за коледното издание на „Съкровището от мазето“.

Когато сервираха агнешкото, Бен бързо огледа салона. Явно всички разговаряха щастливо със съседите си. Бяха започнали няколко политически дискусии и най-далечния край, близо до камината. Джулиан духовито защитаваше предизборното си обещание да върне безплатното прясно мляко за децата под десет години.

— Тачър Крадлата на мляко сега ще бъде заменена от Дженсън Млекаря.

Бен хвърли поглед към Валъри, за да види настроението й. Беше чул разправията по-рано и както винаги му се налагаше да следи Валъри изкъсо. Тя беше изключително крехка и всяка слабост, проявена публично по време на обяда, лесно би могла да стигне до пресата. Вече му свършваха извиненията, с които да я прикрива.

Улови погледа на Джими, който седеше отдясно на Валъри, и му се стори, че телевизионният водещ сякаш му е познат. Нямаше нищо чудно — не помнеше колко телевизии беше обиколил по време на предизборната кампания. Твърденията на опозицията за образователната политика на Джулиан го бяха вбесили и той се развилия из Милбанк, където се намираха уестминстърските екипи на телевизионните канали. За щастие старият му приятел Адам Бултън беше успял да поговори с него, преди да е направил някоя глупост. Въпреки големия си опит с новините Бен никога досега не се беше озовавал в телевизионно студио и знаеше твърде малко за телевизионните забавни програми. Името Джими Филипс също нищо не му говореше. Не, нямаше откъде да познава симпатичния тип, който разговаряше с Валъри. Сигурно се беше объркал. Обърна се към хубавия, но мрачен Чарлс, който седеше до него.

— Сигурен съм, че познавам половинката ви, но не мисля, че сме се срещали досега. Може би е заради прочетеното за него във вестниците. Изглежда, в момента е много популярен. Кажете ми, какво е човек да е женен за такава суперзвезда?

Чарлс се зае да забавлява Бен с анекдоти за семейния си живот със знаменитостта, а в другия край на масата Джими продължи да повдига духа на Валъри с истории за евтини дрънкулки, оказали се съкровища, и беше доволен, когато успя да я разсмее с малко неприличния случай за това, което беше намерил на тавана на един пенсионер. Джими наистина се забавляваше. Не можеше да повярва, че седи до първата дама и се наслаждава на обяд в Чекърс, докато премиерът стоеше отсреща им и си говореше с Бруси. Дълъг път беше извървял от гаражните разпродажби в Бирмингам. Само да кажеше на Томи…

Джими огледа бъбрещите гости, всеки от които щеше да има какво да разказва за посещението си в премиерската резиденция. Погледна към Чарлс, за да види дали се чувства удобно, и видя, че Бен го наблюдава. Джими му се усмихна учтиво и се зачуди дали човекът си спомня малкия им флирт преди толкова години.

Още тогава на Джими му се искаше да стане известен. На някогашното хлапе му бе хрумнала идеята да публикува във вестника история, която да помогне на читателите да разберат за съкровищата, които може би са скрити по мазетата и таваните на домовете им.

На Бен въобще не му пукаше за „Таванска плячка“, но и без това нямаше кой знае какъв избор. Новините идваха от дъжд на вятър и редакторът го беше натоварил да измисли нещо в осемстотин думи, което да излезе в броя следващата седмица.

Когато дойде раздразнен във фотостудиото, Джими вече беше успял да сътвори различен свят. Онова, което някога приличаше на разнебитен стар склад, се беше превърнало в пещерата на Аладин, обсипана с цветове и любопитни предмети. Различни по размер кутии бяха драпирани с цветна коприна и кадифе, за да може по-добре да изпъкне всичко — от порцелановите съдове до миниатюрите с водни бои. Нищо не изглеждаше твърде ценно, но Бен беше изненадващо впечатлен от получения ефект. В средата на помещението Джими се суетеше около парче тъмночервено кадифе. Тесните панталони, опънатата жилетка, закопчана върху чисто бяла намачкана риза и кубинките завършваха неоромантичния му вид. Бен си беше помислил, че изглежда… не можа да измисли думите или чувствата, които изпита.

Бен усърдно се беше опитвал да се прави, че му е интересно, и по едно време двамата млади мъже си дадоха сметка, че имат много общо помежду си. И двамата обичаха футбол, ненавиждаха членството в клубове и обожаваха неоромантичната музика, особено „Адам енд дъ Антс“. Дориан, фотографът, забеляза искрата между двамата и пусна на касетофона „Чаровния принц“.

По-късно Дориан реши да се направи на сватовник и прати Бен до съседната кръчма с достатъчно пари, за да купи стек бира, докато завърши снимките.

— Готов си, човече. Честно, дай му шанс, няма да ти откаже.

Дориан изглеждаше уверен, но Джими не беше сигурен в предпочитанията на Бен.

— Хайде бе, Дор, не мисля, че е гей. А ти?

Дориан безгрижно изтъкна половин дузина причини, поради които се смяташе за прав. Разговорът беше прекъснат от завръщането на Бен с две найлонови торби, пълни с напитки и мезета. Когато снимките приключиха, тримата мъже си взеха студена бира й седнаха да си говорят за футбол. Бен искаше да научи повече за камерата, която Дориан използваше.

— „Канон“ е, друже, което значи точна работа. Сядай на дивана, ще ви снимам с Джими. И на двамата ще ви изпратя снимки. Усмихнете се. Ето, готово.

Като гледаше колко добре се разбират двамата мъже, Дориан внезапно се сети за някакъв свой ангажимент. Извини се, вдигна сака си и се отправи към вратата.

— Да не забравите да заключите, момчета. Доскоро.

Сега беше шансът на Джими. Взе още бира от найлоновата торба, седна по-близо до Бен на стария диван и се помъчи да измисли тема за разговор, докато предприеме хода си. Футбола го минаха, какво още, какво още?

— Според теб какво влияние оказва Дейвид Бауи върху съвременната романтична музика? В смисъл, как го намираш в сравнение със „Спандау Балет“, „Дюран Дюран“ или „Кълчър Клъб“?

Бен се радваше да говори за музикалните си предпочитания, развърза кубинките си и седна по-удобно на дивана. Времето минаваше, разговорите станаха по-неангажиращи и Джими се възползва от възможността да сложи ръката си на крака на Бен. И двамата се смяха при спомена как на Мик Джагър му беше отказан достъпът до клуба в Ковънт Гардън.

Понеже не срещна съпротива, Джими се премести малко по-близо.

— Още бира?

— Леле, да не се опитваш да ме напиеш? О, добре тогава.

Дориан доста се колебаеше дали да се върне в студиото. В бързината да си тръгне беше забравил обектива, който му трябваше за снимките за утрешния ден. Вече се беше обадил на двама колеги, но те не можеха да му заемат това, което му беше нужно. Снимката беше за национален вестник, където се надяваше да го вземат на работа за постоянно, и това беше първата му снимка за там. Трябваше да я направи хубава, така че се наложи да се върне. Забави се толкова, колкото можа с надеждата, че може вече да са си отишли, но вратата още беше отключена и той разбра, че двамата в момента се забавляват. На влизане се опита да вдигне колкото се може повече шум, за да оповести неочакваното си завръщане. Възклицания и шумолене на дрехи поздравиха идването му, но когато най-сетне запали лампите, двамата все още бяха почти само по бельо.

Джими все още можеше да си спомни обърканото лице на бедничкия Бен. Дори след толкова години все още не беше сигурен дали причината бе смущение, или сексуална фрустрация. Сега, като гледаше Бен в строгия костюм и с увереното поведение, отново изпита вълнението на страстта.

Докато гостите вървяха към големия салон за кафето, Джими отиде да поговори с Бруси и съпругата му. Към тях се присъедини Чарлс, който едва се сдържа да не помоли легендарния водещ за автограф.

Най-сетне и с нежелание гостите започнаха да се разотиват. От Валъри нямаше и следа, така че Бен бързо застана до Джулиан, за да благодари и да си взема довиждане. Дойде ред на Чарлс и Джими и Бен учтиво се ръкува с тях.

— Да знаеш, казах по-рано и на Чарлс, че сме се срещали и преди, Джими, обаче не мога да се сетя кога.

Сигурно те познавам от телевизията и вестниците, но не вярвам пътищата ни някога да са се пресичали.

Като помагаше на Чарлс да си сложи палтото, Джими се усмихна закачливо:

— Мисля, че сценичното ми име те обърква, господин Уотсън. Истинското ми име е Джими Мийд.

Бен ахна, шокираното му изражение направи впечатление на всички наоколо, включително и на Джулиан.

— Мийд, не, не, все още не мога да си спомня, съжалявам. Все едно, благодаря, че дойдохте. Наистина очакваме с нетърпение коледното шоу. Колата ви сигурно ви чака отвън.

— Какво беше това? — прошепна Чарлс, като тръгнаха към вратата.

— Ще ти разправя в колата, скъпи.

Когато и последната кола потегли по дългата алея, Джулиан също поиска да узнае повече:

— Какво беше това с Джими Филипс? Изгледа го така, сякаш ти е свил старото гадже. Каква е историята?

Само че Бен нямаше намерение да обсъжда някогашната си забежка в Малката лига с шефа си или с когото и да било, никога. Реши, че атаката е най-добрата форма на защита:

— А къде е госпожата? Не беше много мило от нейна страна да изчезне, когато гостите искаха да си вземат довиждане, нали така, господин премиер?

Джулиан се хвана за думите му и тръгна да търси Валъри. Не му отне много време да я открие отпусната почти в безсъзнание до чашата с джин в едно от преддверията. Доминик седеше до нея, без да знае какво да прави. Джулиан успокои сина си и го прати да включи плейстейшъна, за да изиграят една бърза формула 1, преди да започне мачът на „Арсенал“ по „Скай“.

Загледа се в съпругата си и изпита единствено презрение. Тя беше алкохоличка и пречка. Вдигна я и за пореден път закатери стълбите към спалнята им. Грубо я стовари на леглото и я гледа дълго, преди да заговори през зъби:

— Ваканцията и това е, Валъри. Свърши, двамата приключихме. Не искам нищо повече от теб, никога. Чуваш ли ме? Ти си позор, истински позор. Този път наистина свърши, Валъри.

Тя обърна обляното си в сълзи лице към съпруга си. Мъж, когото повече не познаваше, мъж, който я пренебрегваше и обиждаше, мъж, който й говореше с толкова презрение.

Стаята се въртеше и на нея й прилоша. Насили се да отвърне на отровата му:

— О, знам, че най-сетне свърши, Джулиан. Наистина знам това, скъпи! Според теб защо съм в това състояние?

37.
Ноември

Премиерският кортеж

— Той може да си прави каквото му е хрумнало, арогантно копеленце такова! Той е министър-председателят. А ти си само един незначителен нахакан тъпанар, който още е носил ританки, когато големият ни лидер се е захващал с политиката. Сега се разкарай от телефона, преди да съм казал на сладката ти малка женичка за всичките ти простотии с Натали в хотел „Мидланд“ в Манчестър по време на конференцията на торите. Само защото не съм ви видял, не значи, че не знам за това. Шпионите ми са навсякъде. Между другото, един съвет, оня мустак, дето си си го отгледал, изглежда адски тъпо, по-добре просто си татуирай „аз съм чеп“ над горната устна.

О, още нещо, Робърт, друже, точно преди да си тръгнеш, кажи на скапаната си редакторка, че изглеждаше наистина впечатляващо в нелепата рокля на журналистическия прием на Даунинг Стрийт във вторник. Трябва малко да отслабне или да си вземе по-голям размер. Сигурен съм, че все ще успеят да й измайсторят нещо.

Бен седеше до премиера на задната седалка на бронирания ягуар със затъмнени стъкла, който се движеше към „Хийтроу“ за нощния полет до Южна Африка. Семейството на Джулиан, включително тъщата, тъстът и претърпелият злополука Монти, бяха в колата зад тях. Инвалидният стол беше прибран при останалия багаж. Семейната част от пътуването беше платена от премиера. Данъкоплатците щяха да се изръсят за пътуването на Джулиан и официалното му посещение в южноафриканския парламент, където възнамеряваше да държи реч, в която да обещае повече помощ за развиващите се страни. Много журналисти щяха да пътуват с тях и вече чакаха на ВИП терминала пристигането на семейство Дженсън.

До тази вечер Бен можеше да обяснява на гражданите чрез пресата на Нейно величество, че десетдневното пътуване е в интерес не само на Великобритания, но и заради лоялната и изтощена премиерска съпруга. Най-големият му коз беше шуреят герой, който толкова смело се беше борил цяла есен и отчаяно се нуждаеше от слънце, с която задача щедрият министър-председател самоотвержено се беше заел.

Но всичките грижливо обмисляни планове отидоха по дяволите само с едно телефонно обаждане. Бен току-що беше научил, че в неделните вестници ще излезе история, която би могла да се отрази много зле на премиера. С нищо не можеше да го предотврати. Един от новите членове на парламента беше записан да си прави расистка шега по време на празничната вечеря след победата. Записът вече беше в ръцете на редакционния екип, а заглавието бе „Възходящ позор“.

Вестникът, освен това беше планирал редакционен коментар доколко е уместно пътуването на министър-председателя за страна като Южна Африка, като в същото време демонстрира толкова явно пренебрежение към расовите проблеми в собствената си държава. Беи научи за това от телефонното обаждане на политическия кореспондент. Не би ли трябвало да се досети за последствията? Каква беше ползата от имиджмейкъра, ако не знаеше какви ще ги отпечатат проклетите не делни вестници?

— Ще отменим ли пътуването? — запита ядно той.

— Бен, ти наистина би трябвало да си разбрал по-рано за тези публикации. Нали затова ти плащам? Научаването й по пътя за летището е недопустимо от твоя страна.

В действителност истинската причина за гнева на Джулиан беше далеч по-лична. Не му се искаше новината да обърка плановете му.

Не само че имаше кола, пълна догоре със семейство, ами и Сали вече го чакаше в хотелския апартамент и Кейптаун с изглед към Тейбъл Маунтин. Освен това беше успял да си уреди малко забавление с Айла в африканската савана. Въпреки това до такава степен изпитваше дълбоко лично отвращение към расизма, че беше готов да отмени срещите си и да се върне на Даунинг Стрийт, но само ако беше абсолютно наложително.

— Знаех си, че с Джеймс Джексън си вземам белята, Бен. Името му въобще не трябваше да е на първо място в избирателните списъци. Какво казва той?

Бен слушаше с половин ухо тирадата на шефа си, докато обмисляше бързи мерки за справяне с жалкото поведение на новия.

— Надрънкал е расистки обиди след вечерята. После се е защитил, като казал, че този „виц“ оригинално бил разказан от черен комедиен артист. Не бил значи Джейми. Завършен кретен. Искаш ли да го хвърля на вълците?

Джулиан хареса предложението и веднага се съгласи:

— Той е бита карта. Не мога да търпя подобно отвратително поведение в партията си.

Бен кимна и затърси в контактите на новия си айфон. Трудно му беше да хване цаката на новите технологии въпреки усилията на най-големия си син да го завлече в двайсет и първи век. Най-сетне откри как да скрие номера си, чукна по тъчскрийна и се свърза.

— Джеймс, Джейми, скъпи ми глупако, кога точно реши, че е безопасно отново да си включиш телефона? Обажда се най-лошият ти кошмар. Добър вечер, синко. Бе ни е.

Джулиан потисна смеха си при тази препратка към „Сиянието“. Можеше само да си представи как ли се е почувствал Джеймс, когато е разбрал кой му се обажда. Бен млъкна за миг, наслаждавайки се невинно на нервното пелтечене на събеседника си, преди да го прекъсне:

— Не ме интересува, наистина ми е все едно. Ти си история, бита карта, финито, с теб е свършено и да, сериозен съм. Не, просто спри. Сериозно, наистина това имам предвид, просто спри сега, млади човече, не ми дрънкай врели-некипели, слушах записа. Закован си, приятелю. — Бен отново млъкна и за миг отдръпна телефона от ухото си, преди да продължи:

— Е, хайде сега, слънце, големите момчета не плачат, нали така? Избърши тези крокодилски сълзи, твоят чичо Бени има малък план. Слушай внимателно. Ще го кажа само веднъж.

Джулиан не се сдържа и този път се изсмя. Бен и момента се разхождаше из целия си DVD каталог и търсене на остроумни цитати. Почти му дожаля за Джеймс.

— Сега, Джейми, спомняш ли си онова срутване в диамантената мина в Ботсвана миналия август? Сигурен ли си? Този път не ми разправяш виц, нали, палаво момче такова?

Този път Бен чу достатъчно и смекчи тона си:

— Добре де, нека ти освежа паметта. Сто двайсет и пет местни загинаха, мерките за сигурност не били достатъчни, вината е на собствениците, така твърди докладът по случая. Нещо да ти напомня? Да, диамантена мина, синко. Същата, към която проявяваше значителен интерес, но за която много усърдно си мълчеше по време на предизборната кампания. Кампания, която беше проведена в избирателен район с много бивши миньори, ако си спомням добре. Както и да е, явно един от вестниците се е добрал до историята. Един Господ знае как. Боя се, че това не ми остави друга възможност, освен да се обадя на местния председател на партията и да го запозная с детайлите. Не знам дали знаеш, но Сирил е работил в мините. Та, изглежда, той ще се чуди дали ти е пукало повече за приходите, или за живота на миньорите. Честно, не знам какво да кажа за това. Не мога да си представя, че ще приеме добре каквото и да му казвам. Рискуваш живота на африканските му братя, а после се опитваш да го прикриеш като част от коравосърдечен опит да спечелиш гласове в сплотената миньорска общност. Направо да ти докара емфизем. — Бен замълча, но само за миг, преди отново да продължи: — Чакай, чакай, Джейми. Избърши си сълзите, синко. Нося ти опрощение. Ето, идва. Подготви се. Оттегляш се и не казвам на Сирил. Министър-председателят знае, че дълбоко съжаляваш за обидата, която нанесе с недопустимата расистка забележка. Избирателите ти и партията ти заслужават по-добро. При тези обстоятелства нямаш друга възможност, освен да си подадеш оставката. Уааа, голям рев. Край. Ето, дори ще я напиша вместо теб. Не, не. Няма нужда да ми благодариш. Това е най-малкото, което мога да направя.

Като прекъсна обаждането, Бен пренебрегна аплодисментите на Джулиан и бързо продължи нататък. Трябваше му телевизионно предаване, минато предварително с две ръце от бялата боя на Бен Уотсън, преди вестниците да се озоват на сергиите тази нощ. С кого да разговаря? Определено не можеше да повери тази история на Айла. Вместо това се обади на Би Би Си. Техен ред беше за ексклузивен репортаж.

— Ник, на летището ли си вече? Чудесно, ще се видим там след петнайсет минути. Имам нещо страхотно за теб. Само че ти налагам ембарго, докато не излети самолетът. Честна скаутска?

След като конвоят ги остави на входа на „Хийтроу“, Бен отново насочи вниманието си върху журналистите от вестниците. След няколко мига вече говореше по телефона с политическия редактор на конкуриращия неделен вестник.

— Хей, Дейвид. Не, няма забавяне, почти стигнахме. Трябва да излетим след около половин час. Слушай сега, имам нещо за тебе. Оня кучи син Робърт явно е отпечатал нещо за новото момче Джеймс Джексън. Явно пише, че заради него партията е в неудобно положение и че е нанесъл щети на шефа с расистки брътвежи по време на една тежкарска вечеря. Е, Робърт може да го духа, защото не ни е неудобно. Ние сме вбесени, ето какви сме. Цакай го с това, друже. Премиерът споделя само пред вас следното: „Джеймс Джексън е срам за самия себе си, за своя избирателен район и за партията. Аз не мога да толерирам подобно възмутително и заслужаващо порицание поведение. Ние сме партия от хората за хората. Тази вечер получих оставката му. При първа възможност в района ще се проведат извънредни избори. Извинявам се на гласоподавателите в Чорли за неудобството, което това неминуемо ще им причини. Все пак съм сигурен, че по-скоро биха предпочели отново да идат до урните, отколкото един тесногръд расист да ги представлява в майката на всички парламенти.“ Край на цитата.

Запиши го, но го задръж точно преди първите издания. При никакви обстоятелства не позволявай да стигне до пресата, преди да сме излетели. Семейството се нуждае от заслужена почивка, а както знаеш, няма да ти се харесам, когато съм ядосан. А, и, Дейвид, Джулиан казва, че можеш да дойдеш в първа класа за по едно питие, когато сме във въздуха.

38.

Полетът с „Бритиш Еъруейз“

Айла никога досега не беше пътувала в бизнес класа и наистина й харесваше. Прие чаша изстудено шампанско от Ал, очарователен стюард от авиокомпанията, и се отпусна в спусната си до края седалка. Започваше да си мисли, че в крайна сметка неприятният секс с Майкъл Грифтън може би си беше струвал. От непохватното му отчаяние да й свали дрехите я побиваха тръпки, но не колкото при последвалия му делириум, когато я видя да стои пред него по черен сатенен сутиен и бикини. С показалец беше очертала прекалено обилно намазаните си с гланц устни, което означаваше, че цялото им сексуално преживяване не беше кой знае колко повече от „бум-бам, мерси, мадам“ и после „чао, че да не изпусна автобуса за вкъщи в десет“.

Опита се да забрави спомена за разкривеното от оргазъм лице на Майкъл. Приличаше не толкова на мъж, изживяващ върха на сексуалното удоволствие, колкото на Плуто — кучето на Мики Маус, само че със запек. Отново я побиха тръпки.

— Студено ли ти е, захарче? Онзи очарователен стюард ще ти донесе допълнително одеяло, ако го помолиш, а да не забравиш и още една възглавница. Това е десетчасов полет, така че по-добре човек отрано да се настани удобно.

Боб беше обиколил няколко пъти света по работа и знаеше правилата. Вземи си възглавница и допълнително одеяло, преди спътниците да усетят студа в самолета и да не оставят нищо.

— Не, добре съм, благодаря, Боби. Мисля, че само трябва да хапна нещо. О-о-о, виж, тук пише, че за вечеря мога да си избера всичко от четиристепенно меню до лека салата и мезета, всичко това допълнено от отбрани вина и шампанско. — Айла млъкна, за да прочете всичко внимателно. — Имат и салата „Цезар“. Ще си взема това и шоколадова торта.

Боб й се усмихна и седна до илюминатора. Предложи й място 62-А, което смяташе за черешката на тортата в самолета, но очевидно новачка в бизнес класата, Айла каза, че предпочита да е до пътеката. Все някога щеше да се научи.

Две възглавници, две одеяла, махаме обувките и ги избутваме настрани, слагаме чорапите срещу разширени вени… и Боб вече можеше да обърне внимание на каталога с освободени от мито стоки и подходящ парфюм за съпругата. Чудесна жена, любовта на живота му през всичките им трийсет и пет години заедно. След кратък оглед избра нещо непроизносимо на „Шанел“, сенки за очи „Боби Браун“ за дъщеря си Джанис и плюшено кученце с магнитни лапички за внука си Гавин.

Остави каталога настрани и се зачете в забавната част от програмата им по време на пътешествието. Подсмихна се, като се сети как беше подценил Айла. Като пълен глупак беше решил, че дните й в „Приятен ден“ са преброени след провала в Дъблин. А ето я сега, седеше до него, наслаждаваше се на всички удобства на скъпото пътуване и имаше насрочено още едно интервю с министър-председателя. Това момиче никога не трябваше да бъде подценявано.

Първоначално беше решил, че работата се е оправила под влияние на Керъл, но си даде сметка, че по-вероятно беше тя да е видяла грешката в подхода си към Майкъл и е успяла да се сдобри с шефа на новинарския екип. Надяваше се да не е избрала трети път — този на Трейси с разтворените крака. Но ако трябваше да е честен, се боеше, че случаят най-вероятно е такъв. Отиваше в Южна Африка, после с Айла щяха да направят малко снимки, а след това щеше да прекара няколко дена в хотелския басейн, докато малката отиваше някъде навътре из страната да се видела с приятелка.

— Още едно шампанско за мен, Ал? Великолепно е.

Докато Ал се оттегляше, премиерският екип, който беше забавен в последната минута от телевизионно интервю, най-сетне се качи на самолета и тръгна към първа класа.

39.

Кейптаун

Джулиан помогна на Монти да се качи в малкия самолет, който щеше да отведе семейството му след тричасов полет до девствените плажове на Мапуталанд в Северно Квазулу-Натал. Докато се занимаваше с това, внезапно се почувства изпълнен с меланхолия. Шуреят му доскоро беше голям спортист и все още беше прекрасен човек. Жестоката съдба го бе направила напълно зависим от онези, които най-много го обичаха. Като поставяше внимателно Монти на седалката му и се пресягаше за колана, неочаквано се ядоса на Джулия. Как беше могла така безсърдечно да го остави, когато най-много се нуждаеше от нея? Разтърсен от тази мисъл, той се сети за собствените си коравосърдечни действия напоследък. Докато все по-крехкият свят на съпругата му се разпадаше, тя имаше нужда от него, за да бъде нейна опора, а вместо това той я беше отхвърлил.

Джулиан се отърси от нежеланата вина и топло прегърна шурея си.

— Само си почивай и остави слънцето да въздейства с магията си върху теб. Ще дойда колкото се може по скоро. Пази се, човече.

Неохотно погледна към Валъри, която разговаряше с баща си и дъщеря им в задната част на самолета и или не го видя, или се направи, че не го вижда. Трябваше да й признае, че когато станеше въпрос за семейството, тя беше неговата душа и живот. Лепилото, което споявани всички заедно. Дори когато беше емоционално разбита, не показваше слабост пред родителите си и брат си. Всички се обичаха и споделяха здрава семейна връзка, каквато Джулиан никога не беше познал в собственото си семейство. Шийла и Франк бяха работили здраво през целия си живот и сега бяха напълно доволни да си прекарват чудесно с децата и внуците си. Ценен урок, който беше научил от тях през годините. Урок, който напоследък беше забравил.

Докато пилотът правеше проверките си преди полета, а всички от семейство Мичъл весело си говореха, Джулиан се почувства излишен. Затвори вратата на самолета с нежелание, помаха на всички на борда и самолетът се подготви за излитане. Пътниците му махаха през илюминаторите, а той се насълзи от яд. Болезненото му изключване беше изцяло негово дело и не беше никак сигурен дали наистина е искал точно това.

Прекоси целеустремено през пистата, качи се в чакащата го кола и шофьорът потегли към хотел „Тейбъл Бей“. Бен забеляза настроението на шефа си и реши, че работата е най-добрата противоотрова. Посещението в правителствените сгради, за да разговаря с представителите на южноафриканското правителство в Претория, беше планирано за вдругиден. Това трябваше да държи ума му далеч от семейните проблеми. Бен се зае да го съветва за представянето му. Най-добре щеше да се спре на нещо средно между „Африка е близо до сърцето ми“ на Тони Блеър и „Ветровете на промяната“ на Харолд Макмилън.

Преди голямата реч в Претория трябваше да посети Робен Айлънд до Кейптаун заедно с великия Нелсън Мандела, на чиято почтеност Джулиан се беше възхищавал от десетилетия. Островът върху четиринайсет хиляди акра беше личният ад на Мандела в продължение на осемнайсет години. Сега беше световна културна забележителност, а великият мъж беше протегнал ръка за приятелство, канейки британския министър-председател да го придружи на петнайсетото му завръщане след дългия път към свободата. За Джулиан беше чест да приеме.

— Та „Ветровете на промяната“, шефе. Помниш ли го това? С онази расистка глупост вкъщи трябва много да внимаваме за всяка дума. Да преговорим пак набързо.

— Харолд Макмилън — продължи Бен, — представен на парламента на ЮАР през 1960 година. Повратна точка за черния национализъм в Африка. Макмилън заявява, че британското правителство ще подкрепи общество, където всяка личност ще бъде третирана еднакво, независимо от цвета на кожата й. Схващаш ли?

Джулиан вярваше в това с цялото си сърце. Щеше да използва речта, за да подчертае собствените си виждания за расизма както пред южноафриканския народ, така и през телевизионните зрители у дома. Погледна през прозореца на лимузината към бедняшките предградия покрай пътя и не за пръв път благодари на Бог за привилегирования си живот.

На четвъртия етаж на хотел „Тейбъл Бей“ Сали беше пуснала телевизора на „Скай Нюз“, докато чакаше нетърпеливо любовника си да се качи от фоайето в апартамента й. От това, което се виждаше долу, чакането й щеше да продължи. Джулиан тъкмо беше пристигнал и веднага беше обграден от тълпата. Ексклузивното интервю на премиера с Ник Робинсън означаваше, че репортерите от всички британски медии, които пътуваха с него, щяха да настояват за цитат, с който да удовлетворят гневните си редактори. Сали се подготви за дълго чакане.

Докато обикаляше из апартамента, се погледна в огледалото. Петдесетият й рожден ден вече беше останал толкова назад, че колкото и да се напрягаше, не можеше да го види. Благодари за милостта на майката Природа. Разбира се, беше направила някои отстъпки пред годините си, включително копринена калъфка за възглавница против бръчки, също като онази, която Нигела беше казвала, че ползва. В съчетание с редовните инжекции ботокс Сали все още можеше да мине за жена с десет години по-млада. Сложи си малко червило и се сети за статия, която беше чела в „Ши“, докато си лежеше в хотелския басейн. Там пишеше, че пълните устни правят жената да изглежда по-млада. Определено важеше за нея. Гените на майка й бяха отговорни за секси нацупените устни.

Усмихна се на видяното и изпъна копринената си рокля „Никол Фархи“ с копчета отпред. Това беше една от новите й придобивки и тя се забавлява няколко минути, като изкусително повдигаше роклята нагоре по потъмнелите си от слънцето крака, проверявайки доколко провокативна ще се осмели да бъде, преди Джулиан да осъзнае, че не носи бельо. Обърна се, за да се огледа и в гръб, и се наслади на стегнатия си задник.

За кратко се върна назад в първите си дни във вестника, когато задникът й беше станал повод за подигравки в групата, в която отчаяно желаеше да се включи. Когато отиваше да купи алкохол в усилията си да бъде популярна, зад гърба й се понасяха унизителни дюдюкания заради вида й и тя безутешно оставаше да чака на бара.

След десетилетия диети и упражнения плюс малко липосукция, за която никога нямаше да си признае, всичко това се беше променило.

— Горе главата, Сали — каза на глас, изключително доволна от видяното, без да знае, че Джулиан спи със съперница с толкова елегантно и стегнато дупе, че тя нямаше никакъв шанс.

Сали се разходи по великолепния балкон на апартамента си с гледка и към планината, и към океана. Беше пристигнала в Южна Африка два дена по-рано, за да не буди подозрение сред пътуващата глутница журналисти. Двамата с Джулиан скоро щяха да обявят публично намеренията си и нямаше да оставят някой любопитен журналист да развали дълго готвения план. Само че четирийсет и осем часа сама в чужда страна беше твърде много за нея. Скоро се отегчи да наблюдава холивудските звезди във фоайето или да обикаля магазините и баровете. Още по-лошо — сега, когато толкова британски журналисти бяха в града, тя трябваше да си седи заключена в апартамента, заради което обядва сама и нещастна на балкона. Дори световноизвестният зашеметяващ пейзаж на планината Тейбъл Маунтин, посещавана всяка година от стотици хиляди туристи, не успяваше да задържи вниманието й. Чувстваше се неспокойна и отчаяно желаеше да види своя мъж.

Погледна от терасата към трапезарията си и видя лицето на Джулиан по телевизията. Все още го интервюираха на живо. Очевидно се радваше на вниманието.

— Какво очаквате с най-голямо нетърпение по време на посещението си в Южна Африка, господин премиер?

Сали разпозна британския акцент и бързо влезе в стаята. Джулиан отговаряше с усмивка на онова русокосо момиче от „Приятен ден, Великобритания“. Сали се намръщи. Наистина не харесваше това девойче. Честно казано, беше изненадана, че Айрис или каквото там й беше тъпото име, е в Южна Африка. Не беше ли разговаряла със стария си приятел Майкъл Грифтън колко нелепо стои репортерката по телевизията? Не беше ли се съгласил и не беше ли казал, че й е дал шанс, но тя не е оправдала очакванията? Тогава как се беше озовала в Южна Африка и пречеше на предварителния им меден месец да започне? На всичкото отгоре много ясно можеше да види как малката пикла флиртува.

— Тъпа кучка, да се разкараш от мъжа ми, или ще те накарам да квичиш. Чуваш ли ме? — Сали изкрещя ядното си предупреждение към екрана, след което изключи телевизора и метна дистанционното през стаята.

— С кого разговаряш, скъпа?

Джулиан стоеше зад нея с насмешлив поглед върху красивото си потъмняло от слънцето лице. Тя се стресна, като го видя.

— Но ти си долу във фоайето и те интервюират на живо.

Джулиан се сепна при избухването. Грубите думи на Бен за горещия й нрав май бяха по-верни, отколкото беше смятал досега. Беше чул Сали да крещи на някого, когато влизаше в апартамента, но не успя да разбере какво казва. Надяваше се да не се е държала грубо с персонала, но тя беше сама.

— Интервюто е записано предварително, скъпа, просто са го пуснали сега. С кого разговаряше? С някого по телефона ли?

Усетила неодобрението в гласа на любовника си, Сали веднага се опита да изглади нещата:

— О, не бъди такъв глупчо. С никого не говорех. Толкова ме е срам, че ме хвана. Играех сцена от един от филмите, който ни пуснаха в самолета. С Анджелина Джоли. Видях я по-рано долу във фоайето и това ме подсети за филма й. Наистина си мисля, че трябва да я ангажираме за корицата на коледното ни издание. Невероятна актриса е, не мислиш ли?

Сали огледа лицето на любовника си за всеки израз на неверие при спонтанното й обяснение, но не трябваше да се притеснява. Джулиан вече беше забравил въпроса си.

Разхлаби бавно вратовръзката си и й отправи поглед, който предполагаше цял следобед на непрекъснато сексуално удоволствие. Облекчена, Сали се усмихна и повдигна роклята си малко по-високо в очакване на следващата стъпка на Джулиан.

Очите му се разшириха одобрително, но устоя на изкушението да разкъса роклята й и вместо това се зае да разкопчава ризата си. Скоро се показа стегнатото му тяло, дело на персонални тренировки от треньора на британския олимпийски отбор по плуване. Дишането на Сали се учести, докато гледаше и чакаше, облегната на дивана. Джулиан бавно постави лявата си ръка на голите си гърди, вдигна дясната си ръка и нежно каза:

— Танцувай с мен, любима.

40.

Клайвидън, Бъкингамшир

Денят на Джими Филипс си беше цяло предизвикателство. Снимките на място в Бъкингамшир не бяха минали добре и той не беше доволен от записаното. Не харесваше оператора си и на всичкото отгоре режисьор беше една ужасна жена. Разбира се, той си нямаше вземане-даване с жените на работното си място, но и без това беше всеизвестно, че от тях ставаха отвратителни режисьори. Джими работеше в телевизията от почти осемнайсет месеца и вече имаше ясна идея как се съставя телевизионна програма. Само защото Белинда беше командированата от най-гледания блок „Приятен ден, Великобритания“ и бе в бизнеса петнайсет години, не значеше, че надушва като Скуби Ду правилните кадри за специалното коледно издание. Наистина трябваше да се отърве от нея.

Тъкмо бяха приключили записа на кадрите с една очарователна възрастна дама, която беше открила на тавана си платно, за което всички бяха помислили, че е от Ван Гог, но се беше оказало нарисувано от майка й. Белинда беше провалила всичко. Той бесня из хотела в селото и вървеше по покритата с чакъл алея, докато разговаряше по телефона с агента си:

— Томи, тази режисьорка е скапан боклук. И за регулировчик няма да я вземат. Не може да открие разлика между Винсент ван Гог и Дейвид ван Дей. Искам да се разкара от шоуто и да се замени от някого, който знае какво прави, иначе си тръгвам. Сериозно говоря, Томи, не мога да работя при тези условия.

Томи много пъти беше ставал свидетел на подобни кризи. В началото на кариерата всички са настървени да научат колкото се може повече. После попадат в светлината на прожектора и се превръщат в капризни телевизионни звезди. За щастие опитът го беше научил как точно да се справя с подобни случаи. От цяла вечност беше в бизнеса и беше дълбоко уважаван. С него се преговаряше трудно, но беше честен и бе сключил някои от най-изгодните сделки в бизнеса. Най-много съжаляваше, че беше изтървал Ант и Дек, докато участваха в „Бейкър Гроув“.

— Скъпи, скъпи, Белинда е истински телевизионен талант. Трябваше да пролея кръв, пот и сълзи, за да убедя Бари Фитценбърг да я освободи от „Приятен ден“. Тя е техният най-добър режисьор. Бари никак не искаше, скъпи, повярвай ми, не искаше дори за такава голяма звезда като теб. Но му казах за нас, че ако направи тази дребничка услуга, тогава може би ще обмислиш и да водиш „Приятен ден, Великобритания“ със Сузи следващия път, когато Сид отсъства.

Томи знаеше, че това ще стане само когато адът замръзне, но също така беше наясно, че тази малка лъжа ще свърши работа със своенравния му талант. И наистина проработи. Джими се възхити от перспективата:

— Добре де, добре, но тя трябва да спре с опитите си да се налага.

Томи погледна към гостите си за обяда, които търпеливо седяха и го чакаха в клуб „Айви“. Даде им знак и продължи да увещава своя клиент примадона, докато успя да го накара да се почувства защитен и победител, без да си дава сметка, че се е съгласил нещата да си останат както са си.

Това се случи по-рано през деня и Джими реши да прескочи до рулетката в „Риц“ на връщане от Клайвидън като награда за търпението, проявено към Белинда. Така или иначе му беше на път, като се прибираше в Челси. Е, почти, но би било глупаво да не се възползва.

Помоли шофьора си Крейг да го изчака около час и както винаги влезе в клуба. Портиерът го поздрави топло, после Джими взе любимите си слънчевожълти чипове и се отправи към рулетката.

— Здрасти, Джеймс, скъпи ми съименнико!

Изглеждаш чудесно, нова прическа? Отива ти. Тази вечер се чувствам късметлия. Да поиграем?

Другите клиенти, които вече се бяха събрали около масата, се поразместиха, за да направят място на известната телевизионна звезда. Джими както винаги беше избрал най-заетата маса. Като изпечен комарджия знаеше, че повечето играчи намаляват завъртанията на рулетката до трийсетина на час, което намаляваше загубите. Също така това, макар и с малко увеличаваше и шансовете му за печалба.

Крупието Джеймс се усмихна на звездата и изчака клиентите да направят залозите си. Джими огледа числата върху зеленото сукно, преди да остави чиповете си там, където винаги ги поставяше.

— Край на залаганията — оповести Джеймс. Джими напрегнато зачака топчето от слонова кост да рикошира в търсене на временен дом.

— 17 черно — обяви крупието и без никаква следа от емоция постави месинговия маркер върху купчината чипове, сред които имаше и четири на Джими. След като сто четирийсет и четири слънчевожълти чипа бяха поставени пред него, той се усмихна с благодарност и подхвърли два чипа.

Концентрира се за момент, преди отново да заложи на любимите си числа. Спря една сервитьорка, поръча си чаша шампанско и се отпусна на един освободен стол, тапициран с кожа и кадифе. Топчето си намери нов дом, той отново спечели и закачливо намигна на крупието. Това щеше да е щастливата му вечер.

Едва след пет часа Джими най-сетне се прибра у дома при обезумелия Чарлс, който се втурна да го посрещне на вратата.

— Къде беше, по дяволите? Никога не си се прибирал толкова късно от клуба. Мислех, че лежиш мъртъв в някоя канавка. Звънях по всички болници. Томи беше бесен.

Чарлс се канеше да продължи гневната си тирада, когато забеляза шокираното изражение на Джими и зачака обяснение. Той обаче не каза нищо, хвърли ключовете си върху масата в хола и се отправи към бара като в транс. Наля си бренди „Реми Мартин“ в количество, достатъчно да повали слон, дотътри се до тапицирания с коприна диван и се стовари отгоре му с пребледняло лице.

Чарлс отчаяно искаше да разбере какво се е случило. Снимките бяха приключили още следобед, трябваше да се е прибрал преди часове… да не би да го бяха нападнали? Или пък имаше връзка? Може би не е искал да се прибере? Имаше хиляди въпроси към партньора си.

— Какво се е случило, скъпи? Кажи ми, изглеждаш ужасно. Какво може да е станало?

Джими сякаш не чуваше и пресуши чашата си на една глътка. Изправи се да си налее още една чаша, но Чарлс беше видял достатъчно и го хвана за ръката. Отведе го обратно на дивана, сложи го да седне, приседна плътно до него и зачака. Джими затрепери и се вгледа в загриженото лице на партньора си. Все още мълчеше, не можеше да намери думи. Най-сетне по-скоро захлипа, отколкото заговори:

— Загубих всичко. Всичко, съвсем всичко.

Чарлс нямаше представа за какво говори той. Да не би да го бяха обрали?

— Ш-ш-шт, скъпи, тук съм. Всичко ще се оправи, обещавам. Сега си в безопасност у дома. Почини си и ми кажи какво е станало. Ранен ли си?

Залюля Джими нежно в обятията си и търпеливо зачака да научи защо партньорът му е толкова натъжен.

До съмване Чарлс беше научил всичко за отчаянието на Джими. Бяха банкрутирали и щяха да им трябват години да се възстановят. Приказката им се беше срутила на масата с американската рулетка.

41.

Резерват за диви животни Улусаба

— Знаех си, че в пущинака ще ни бъде забавно, но можем ли сега да видим и малко лъвове, господин премиер?

Айла се разхождаше гола на великолепната тераса в апартамента „Маквела“ в „Рок Лодж“ в резервата Саби Санд. Джулиан се наслаждаваше на гледката след най-добрия секс, който някога беше правил. Досега Сали беше най-добрата му партньорка в леглото, но това момиче знаеше точно кои копчета да натисне.

— Тук е страхотно, ъ… Джулиан.

По някаква причина на Айла още й беше малко неудобно да се обръща към министър-председателя на малко име, но се надяваше, че скоро ще се отпусне.

От страхотната им наблюдателна позиция на върха на малкия хълм погледът й се понесе през безкрайната савана към планината Дракенсберг на хоризонта. Някъде наблизо със сигурност можеше да види жираф, нападнат от три лъвици. Не, със сигурност не.

— Толкова е спокойно тук. Иска ми се да можех да остана завинаги.

Айла тръгна по терасата, отново погледна към могъщия си очарователен и невероятен любовник и въздъхна доволно. Искаше завинаги да остане с него и се пребори с внезапно появилото се чувство на безсилие.

— Даже и тук си толкова зает. Сигурно е ужасно, всички искат част от теб през цялото време. Слушах речта ти в южноафриканския парламент. Явно много добре те приеха. Как мина преди това в Кейптаун? Наистина ли скуча в онази самотна хотелска стая? Мисли ли за мен?

Джулиан бавно се надигна от шезлонга и доволен се отпусна в басейна, стряскайки любопитен глиган, който ровеше по земята пред вилата. Айла нищо не знаеше за Сали и срещата му с нея в Кейптаун, и така и трябваше да си остане колкото се може по-дълго. Джулиан винаги беше вярвал, че мъжът е толкова добър, колкото би трябвало да бъде. Жената трябваше да е толкова лоша, колко би се осмелила, но само ако вярва, че е единствена. Той искрено се надяваше, че известно време Айла ще бъде много, много лоша.

— Разбира се, скъпа. Всеки миг от всеки ден мислих за тебе. Сега ми кажи какво би искала да правиш този следобед.

— Говорих с Дуард, нашия рейнджър, и той ми каза, че се е родило бебе слонче преди няколко дни близо до вилата ни. Май е невероятно сладко момиченце с едно клепнало уше. Искаш ли да опитаме да го намерим? Изглежда, че стадото е много спокойно, така че би трябвало да можем доста да се приближим.

Джулиан игриво плесна в басейна и я подкани да се присъедини към него.

— Но пък не се налага да бързаме.

Идеята беше примамлива, но тя не трябваше постоянно да се съгласява. Айла облече банския си, взе си хавлия и се вмъкна във великолепния апартамент. Отправи се към мраморната вана в средата на банята — лукс, за който само допреди няколко месеца можеше само да си мечтае.

— Ще се видим в колата за резервата.

— Няма нужда, ще дойда при теб в банята.

Половин час по-късно се качваха в дизелов ленд роувър без покрив. Айла внимателно беше проучила подходящото за сафари облекло. Изглеждаше чудесно в панталоните цвят каки, ризата в неутрален цвят и елечето. Видът й се разваляше единствено от джапанките и очилата „Оукли“ с розови рамки. Щом двамата се настаниха на местата си, Дуард набързо ги инструктира какво трябва и какво не трябва да правят, за да не ги изяде някой лъв.

След инструктажа Джулиан и развълнуваната му любовница се отправиха на следобедно сафари. Следотърсачът Антон яздеше пред тях, оглеждайки се за един или за всички представители на Голямата петорка. Айла също се оглеждаше, но не беше сигурна какво точно търси.

— Каква е тази Голяма петорка?

— Ами, скъпа, Голямата петорка са лъв, леопард, бивол, слон и носорог, въпреки че хипопотамът също често се споменава и ги наричат петорката плюс един.

За Джулиан това не беше първото сафари и той вече се забавляваше на обиколката. Вярваше, че Айла също ще обикне духовното изживяване от присъствието си в един от най-добрите африкански резервати. Достигнаха подножието на хълма, Дуард превключи на ниска предавка и младата жена започна да задава въпроси:

— Значи това са те, обаче кой ги е нарекъл Голямата петорка и кога?

— Смятани са за петте най-трудни за лов животни. Така са ги нарекли страхливите ловци, които се крият зад големите си пушки с надеждата да декорират стената си с главата на някое от тези величествени животни.

— Не са ли чували за „Озбърн и Литъл“[1]?

Джулиан не беше сигурен дали Айла не се шегува с тапетите, но все пак я прегърна здраво. Продължиха разходката и по пътя успяваха да зърнат куду, импали, дукери и клипспрингъри, преди Дуард да спре колата насред едно стадо биволи.

— Крави с рога, така ги описват хората — каза той. — Но не се подлъгвай, Айла, те са страшни, непредсказуеми зверове, особено самотните мъжкари. Ако видим такъв, докато вървим, веднага се връщаме в колата.

Айла отново погледна стадото. Изглеждаха толкова спокойни и безгрижни в естествената си среда, но нямаше намерение да проверява дали Дуард й е казал истината.

— Хемингуей казва, че биволът те гледа така, сякаш му дължиш много пари — каза Джулиан. Макар да знаеше, че в колата са в безопасност, разбираше какво е имал предвид американският автор.

— Кой е Хемингуей? Друг рейнджър ли, Дуард?

Джулиан завъртя глава, за да скрие усмивката си. Тя беше още млада, тепърва щеше да трупа опит, а може би той щеше да й бъде тайният учител. Продължиха с колата, слънцето започна да клони към залез и Айла изказа на глас разочарованието си от липсата на диви животни.

— Не се тревожи. Трябва да си търпелива, скъпа. Това не ти е сафари с ферари. Тук ще сме цели два дена и ще можем да видим много диви зверове.

Джулиан приканващо присви очи, а бодигардът на задната седалка с всички сили се стараеше да не слуша.

— Нещо за след залез-слънце, господин премиер?

— Отлична идея, Дуард.

Главният рейнджър беше свикнал да обгрижва високопоставени клиенти: от политици до световноизвестни звезди. Дискретността му беше гарантирана.

Няколко мига по-късно Айла беше в рая. Отпиваше изстудено шампанско на светлината на фенера заедно с шишчета от куду. Разговаряше весело с Дуард и Джулиан, докато Антон, следотърсачът, приготвяше за премиера джин с тоник от появилия се като по чудо импровизиран бар. Дуард внезапно млъкна и бавно посочи над рамото на Айла. Един жираф пристъпваше елегантно през Лоувелд. Младата жена беше омаяна от величествената му грация, докато тихо преминаваше покрай тях.

Накрая мракът се възцари и се качиха в колата, за да се върнат във вилата. Сега, когато слънцето се беше скрило, на Айла й стана студено, но Дуард беше помислил за всичко — носеше пончо и бутилки топла вода. Увита с пончо, тя отпусна глава на рамото на Джулиан в очакване на предстоящата вечер. Той я притисна към себе си и я целуна нежно. Дуард осигури интимност на двамата, като потегли мълчаливо към „Рок Лодж“. Антон беше отпред и осветяваше с фенер околността със слабата надежда за някоя нощна гледка.

Повече диви животни не зърнаха и почти бяха стигнали вилата, когато Джулиан видя как Дуард едва забележимо стиска здраво волана и се изправя в седалката. Веднага разбра, че има някаква опасност. Погледна Карл отзад и в същото време още по-силно прегърна Айла.

Когато подминаха завоя, на пътя стоеше слон. Бяха намерили стадото, но беше тъмно и това можеше да донесе беда.

— Добре, скъпа, искам да си напълно спокойна, може да стане малко напечено, но сме в най-добрите ръце. Дуард е любимият рейнджър на сър Ричард Брансън. Ще ни откара в безопасност във вилата, преди да се усетиш.

Айла се вгледа в мрака и видя не един слон, а цялото стадо, което ги беше обградило. Дори Карл беше притеснен. Знаеше как да се оправя с неприятни типове, но сега имаше дузина ядосани слонове и само ограничен брой куршуми. Изживяването беше ново за него.

Джулиан погледна назад. Покритият с чакъл път, който минаваше по ръба на дефилето, през което тъкмо бяха преминали, беше почти непроходим с ленд роувъра, особено в непрогледен мрак. Нищо друго не можеха да направят, освен внимателно да продължат напред. Дуард подкара колата и един любопитен и доверчив мъжкар се приближи към тях. Айла внезапно осъзна, че няма нищо между нея и дивото животно, можеше да протегне ръка и да докосне хобота му.

— Не мърдай — прошепна рейнджърът, изпълнен с уважение към дивия свят наоколо.

Животното изглеждаше възбудено и се приближи още повече. Дуард беше видял достатъчно и форсира двигателя в опит да сплаши слона. Айла внезапно се почувства застрашена и дишането й се учести.

— Спокойно, спокойно, скъпа, ще се приберем, преди да си се усетила, само се опитай да дишаш по-бавно.

Джулиан продължи да й шепне успокояващо и се огледа около колата, за да види дали наблизо няма и други ядосани слонове. Щом в стадото имаше ново бебе, той знаеше, че женските ще се опитат да го защитят на всяка цена.

Тогава това, от което най-много се страхуваше, се случи. Не можеше да я види, но чу оглушителната какофония на тръбящата слоница, която се понесе към тях. Айла се разплака. На Карл му се прииска сега срещу тях да беше бандит с пистолет.

— Скъпа, скъпа, чуй ме. Стой спокойно. Слушаш ли ме, мила? Стой съвсем спокойно. Почти стигнахме.

Развълнуваното стадо ги беше оградило. Слоновете бяха още повече. Къде беше водачката? Джулиан знаеше, че Дуард трябва бързо да ги измъкне оттук. От несигурната си позиция на капака отпред Антон се изкатери в колата и след като беше вече в безопасност, Дуард можеше да шофира по-бързо и ускори по песъчливия път, като се стараеше да поддържа посоката и майсторски успяваше да заобиколи малките слончета.

Водачката на стадото продължи да тръби зад тях, ядосана, че са нарушили територията й, и Джулиан знаеше, че тя ще плющи с огромните си уши, предупреждавайки за нежеланото им присъствие. Паниката започна да обхваща и него. Шумът около колата беше оглушителен, а пътниците бяха смълчани. Дочуваше се само хлипането на младото момиче.

Джулиан целуна Айла по главата, разтърка треперещите й рамене, притисна я здраво към гърдите си и се опита да пребори собствения си страх, като се съсредоточи върху нейния.

Внезапно земята се разтресе, водачката на стадото се появи и ги нападна. Дуард рязко натисна газта. Знаеше, че женската може да тича с четирийсет километра в час и би убила, за да защити новороденото слонче. Той обаче караше тежък открит джип през пясъците с британския министър-председател. Слоницата продължи да тича срещу тях. Джулиан усети как колата се плъзга по песъчливия път, но Дуард продължи съсредоточен, на пълно наясно за надвисналата опасност. Ако животното ги настигнеше, можеше да атакува колата с бивните си и да я подхвърли във въздуха заедно с ужасените пътници, а после лесно да смачка джипа. Джулиан задържа дъха си, а после опасността отмина толкова бързо, колкото беше дошла. Самоотвержената женска, доволна, че е видяла гърбовете на натрапниците, се отказа от преследването и се върна при стадото.

Дуард и Антон се разсмяха:

— Добре ли сте вие там? Готови ли сте за по едно питие в бара?

Няколко минути по-късно, когато се прибраха в „Рок Лодж“, Джулиан изнесе на ръце от колата разтрепераната Айла. Кимна в знак благодарност и за лека нощ на Дуард и отнесе момичето в апартамента. Кипяха от адреналин заради досега си с опасността. Джулиан едва успя да затвори вратата и двамата се отдадоха на страстна любов.

[1] Компания за тапети и тапицерия. — Б.пр. ↑

42.

— Добро утро, шефе, а може би лека нощ? Не, не ми отговаряй, ясен ми е резултатът от шляенето из провинцията.

Бен се беше върнал в Кейптаун за малко почивка след пътуването до Претория. Всеки ден се чуваше с Джулиан, за да го осведомява за последните вести от дома. В тяхно отсъствие Дейзи, вицепремиерката, трябваше да отговаря на въпроси в Камарата на общините този следобед.

— Казах й да не се перчи този път или опозицията ще я разкъса отново и не защото носи оня тъп костюм със зебровата шарка. Писна ми да го виждам, а и я прави да прилича на кобила с пижама. Та, казах й да започне с обяснение защо не можеш лично да присъстваш там. После да подчертае пред камарата, че ваканционната част от пътуването е заради Валъри и Монти и е изцяло на твои разноски, което си е очевидно. Онова леке от партията на Освобождението вече души наоколо, за да види дали не си се опитал да платиш от хазната. Честно, ако бяха спечелили повече от едно скапано място, тоя щеше да си намери някой друг, с когото да си играе и да стои далеч от работата на другите хора. Сложил съм го в списъка за градинското парти на кралицата, това ще го накара да замълчи. Дейзи знае, че трябва да подчертае пред камарата, че си осведомяван редовно за ежедневните дейности на правителството и ще се върнеш другата седмица. — Освен това, шефе — продължи безмилостно Бен, — председателят на Камарата на лордовете ще прави изявление относно предварителния доклад за бюджета. Външният министър ще държи реч в Чатъм Хаус за нашата афганистанска стратегия. Ще говори за нуждата от повече хеликоптери, което ще доведе до по-малко наземно придвижване на войските и — дай, Боже — до намаляване на риска от бомбени атаки. Наясно е, че трябва да спомене, че синът на министъра на отбраната вероятно ще постъпи в армията и… ами това е. А ти какво правиш?

Джулиан си почиваше на терасата, наслаждаваше се на прясно изпечен кроасан и гледаше как прислужникът се опитва напразно да уплаши с прашка и сухи грахчета палавите маймунки, които крадяха кексчета от подноса със закуската. Няколко зебри се разхождаха из храсталаците долу, придвижвайки се внимателно. Сменяха посоката, за да са с едно копито пред дебнещия хищник, преди да са се превърнали в негов обяд. Това напомни на Джулиан за ежедневния риск по високите етажи на властта. Айла още спеше след преживяното.

— Одобрявам всичко, благодаря, Бен. Ние прекарахме наистина вълшебно. Утре отивам на плажа, за да се срещна със семейството, но почивката беше наистина страхотна, трябва да призная. А ти с какво ще се занимаваш днес?

Бен все още имаше няколко дни за убиване, преди да се срещне отново с Джулиан в Йоханесбург и после да отпътуват към Лондон. Научил си беше урока след историята с Ерика в Тайланд и реши да седи далеч от всякакви гей заведения в Кейптаун.

— Ами, шефе, днес отивам в Гансбай. На два часа път оттук е, после с лодка към остров Дайър и Акуловата алея. Там била най-голямата концентрация на големи бели акули в света. Планирам много смело да вляза в клетка и после много мъжествено да се гмурна при тези величествени създания. Какво ще кажеш за това?

Джулиан се изправи в шезлонга, притеснен от не нужния според него риск в търсене на силни усещания.

— Всичко това ми се струва ненужно опасно. Не се ли страхуваш, че ще те изядат, Бен?

Подчиненият му се разсмя, доволен, че може да употреби остроумието, което беше наточвал цяла сутрин.

— Не ставай глупак, господин премиер. Големите бели акули никога не биха изяли началник на политически пресцентър. Професионална солидарност.

— Ужасно тъпа шега, Бен.

— Благодаря, господин премиер, репетирал съм я. Ще се видим в Йо’бург.

43.

Летището в Йоханесбург

Докато Джулиан и Бен се наслаждаваха на престоя си, Сали седеше в чакалнята на летището, готова да се качи в самолета за Лондон. Няколко пъти звъня на Мария от мобилния си телефон, но заместничката и беше неоткриваема по една или друга абсурдна причина. Озадачена и любопитна, Сали реши да скрие номера си и опита отново. Мария отговори преди второто иззвъняване.

— Ало, Мария е.

— Дявол те взел, Мария, толкова ти звънях без никакъв успех и още докато си скрия номера, ти ми вдигаш. Би ли ми обяснила защо?

Мария разбра, че е ядосана, но не се притесни особено от гнева на редакторката си. Надяваше се да й връчи оставката си, когато Сали се прибереше в Лондон. Беше попаднала в краткия списък на редакторската колегия на „Къмпани“ и ако всичко минеше добре, щеше да напусне „Селебрити“ веднага щом добрите маниери позволяха.

— О, съжалявам, Сали. Телефонът ми остана на бюрото, докато бях на среща с издателя. Тъкмо се връщам в кабинета и видях, че си ме търсила. Щях да ти се обаждам, но ти ме изпревари. Как е в Кейптаун? Как върви работата по материала за премиера? Щастлива ли си?

Сали разбра, че е надхитрена от лукавата си заместничка, и пропусна това покрай ушите си.

— Всичко е наред, Мария. Мисля за четири страници със снимки, включително и как маха на хората от стълбите на Даунинг Стрийт. Накарай хората да изрежат снимката така, че да не се вижда съпругата. Мисля си за заглавие от рода на „Откровено с министър-председателя“ или „Просто Джулиан“. Нещо такова. Накарай екипа да го нагласи, а аз още щом се прибера сутринта, ще дойда в офиса. Тъкмо обявяват полета ми, трябва да вървя. Дочуване.

Приключи обаждането, отиде до бара в чакалнята и си поръча голям „Бомбай Сапфир“ с малко тоник. Привличаше хорското внимание с бричовете си „Ралф Лорен“ син етикет в цвят каки, дантелена блуза и обувки „Прада“ с високи токчета. Сали не би тръгнала с анцуг дори да ставаше въпрос за нощен полет. За да минава времето, си взе един брой „Хелоу!“ и се върна на мястото си, преди да разтвори лъскавите страници.

По уредбата обявиха, че самолетът е готов за излитане, и Сали за миг се паникьоса. Искаше да види Шон. Беше го оставила с икономката, а двамата не се харесваха. Сигурно щяха да се изпокарат, докато се прибере, но не й се искаше да се върне в Лондон и да остави Джулиан тук. Не само че щеше да й липсва ужасно, но и се страхуваше, че Валъри може да крие още някой коз в ръкава си. Жена, опитала да се самоубие, не би се спряла пред нищо, за да запази мъжа си. Сал и въобще не се съмняваше в менталния й статус, искаше само проклетата жена да се разкара от пътя й колкото се може по-скоро.

Но с какви възможности разполагаше точно сега? Да се втурне на плажа и да заповяда на Валъри да даде на Джулиан развода, за който той толкова отчаяно мечтаеше, така ли?

Не, засега нямаше какво да направи, така че неохотно взе ръчната си чанта „Луи Вюитон“ и обезсърчена се качи в самолета за дома.

44.

Курортът Тонга Бийч

Скрита под голямата шапка с широка периферия, която да я пази от южноафриканското слънце, Валъри вдигна очи от своя Тролъп и погледна с любов почива щото си семейство. Майка й и дъщеря й се разхождаха по брега на великолепния частен плаж. Баща й, брат й и синът й играеха петанк на оградена площадка пред една от вилите. Доминик услужливо буташе и местеше инвалидната количка на Монти, когато брат й поиска ще по-добър ъгъл за игра. Въпреки състоянието си той все още имаше отлична координация и точен мерник и направи поредното добро хвърляне. Франк се чувстваше като австралийски батсман, попаднал на подаване на сина си.

— Добър удар отново, синко.

Валъри се усмихна доволна на щастливата семейна сцена. Макар че се тревожеше какво ще стане, когато се върнат в Англия, беше решена да се радва на ваканцията. Като гледаше как Монти спечели още една игра, поставяйки прецизно топките си така, че да предотврати всеки опит на съперниците си да доближат кошонета, Валъри изпита съжаление към брат си. Емоционалният и физическият товар, които носеше, бяха твърде много за повечето мъже. Монти, атлетът, сега трябваше да е на меден месец и да се върне във Великобритания точно навреме, за да се подготви за ролята си на капитан за турнето на английския отбор по крикет в Южна Африка. Вместо това неговата лоялност му беше струвала бъдещето. Да се върне за младия Фил и първо него да вкара в колата, без да го е грижа за собствената му сигурност, беше смела и благородна постъпка, но тя го беше пратила в инвалидния стол. Лекарите не се осмеляваха да дадат дългосрочна прогноза на този етап. Неизвестността дали някога отново ще проходи, очакването, мечтата за връщането към любимия спорт, всичко това беше товар за цялото семейство.

Помисли за Джулия — „проклетата измамна малка никаквица“, както я наричаше майка им. Валъри знаеше, че е била права да не вярва на онова момиче, което сега беше оставило брат й не само с разбито сърце, но и с разбито тяло. Добре се беше чувствала, когато не им липсваха пари и спонсори. С разтрогването на годежа им Джулия се беше възползвала от възможността да изтегли по-голямата част от общата им сметка и сега Монти беше подкрепян духовно и финансово от родителите си.

Валъри видя, че баща й я гледа, и му се усмихна. Баща й я беше научил да различава правилното от грешното, на уважение към другите и на чувство за социална справедливост. „Помни, че ще срещнеш същите хора по пътя си надолу“ беше един от любимите му цитати.

Погледна към плажа, видя как майка й търси мидички с Джесика и се почувства благословена. Каквото и да станеше, знаеше, че безусловната любов на родителите й ще я държи далеч от онова тъмно място, в което за кратко се беше озовала. Никога не споменаха станалото, а влечението й към алкохола не беше толкова силно, когато беше с тях. Любовта към децата й и отчаянието на Доминик при жалкото й пиянско състояние след вечерята в Чекърс й бяха дали сила да стои далеч от пиенето. Щеше да се пребори с порока си.

Валъри леко оправи елегантната си права рокля и се завърна към романа „фермата на Орли“, история за отнет чрез измама имот от втората съпруга. Опита се да не мисли дали Джулиан не се интересува от други жени. Може би затова искаше развод? Не, каквито и грехове да имаше, Валъри не можеше да повярва, че съпругът й някога би й изневерил. В това отношение беше честен човек.

— Хей, мамо, стана ли вече време за обяд, че умирам от глад?

Доминик буташе инвалидната количка на Монти към нея по терасата, докато дядо му събираше топките от играта, за да върне кутията на рецепцията. Валъри кимна и помаха, за да привлече вниманието на май на си, но Шийла и Джесика бяха съсредоточени върху заниманието си. Доминик сви рамене и хукна бос по пясъка, за да ги стигне, изоставяйки Монти и Валъри.

— Джулиан си идва днес, нали?

Валъри кимна вяло. Някога беше вярвала, че съпругът й ще е с нея и в добро, и в лошо. Вече не изглеждаше възможно.

— Нямам търпение да се видим, но оставам с впечатлението, че между вас двамата в момента не върви, а. Сестричке? Чувствам колко си напрегната и притеснена Монти хвана дланта на сестра си и разтърка пръсти те й.

— Но той е добър човек, сестро. Само се опитай да му дадеш малко време и съм сигурен, че всичко отново ще се оправи.

Валъри не отговори. Без да знае какво повече да каже, Монти погледна към плажа, където племенник му сега се плискаше в морето и пръскаше чисто новия бански „Фат Фейс“ на явно ядосаната си сестра, а това очевидно забавляваше баба им. Когато отново погледна сестра си, Валъри плачеше.

— Не плачи, Вал. Тук съм и винаги ще съм до теб. Знаеш това. Всичко ще се оправи, обещавам.

Тя избърса една сълза, която се търкаляше по бузата й. Ядоса се на себе си, че си позволи да се разстрои пред брат си. Трябваше да бъде силната заради него, а не обратното.

— Знаеш, сестричке, че тази година и двамата преживяхме война, но това, което не те убива, те прави по-силен. Може би още сме в мрака, но — повярвай ми — скоро ще излезем от другата страна и слънцето ще засвети достатъчно силно.

— Хм, това беше малко странно, нали? — засмя се той след миг. — Все едно говорех за пътуване през тунел!

И двамата се разсмяха на аматьорския му опит за философия.

45.

Докато семейство Мичъл се приготвяха за обяд, Джулиан летеше високо над изгорената от слънцето африканска савана в луксозния осемместен самолет. Погледна към разнебитените домове на местните, които се бореха с оскъдицата, обработвайки сухата земя. Парчета гофрирана ламарина покриваха безформените колиби и предлагаха слаба защита срещу стихиите. Отново се замисли за живота на хората без късмет като неговия, които се справяха без канализация и електричество. Гордън Браун беше прав в опитите си да помага на развиващите се страни.

Джулиан се отпусна в кожената си седалка и затвори очи. Наслаждавал се беше много на всеки миг от пребиваването си в националния парк „Крюгер“, но сега се изненадваше на нетърпението, с което очакваше да види семейството си. Не беше сигурен дали желанието му включва и Валъри. Сега тя беше толкова по-различна от времето, когато се запознаха.

От мига, в който бъдещата му съпруга го беше съборила от велосипеда, Джулиан беше напълно запленен от нея. На пръв поглед двамата бяха напълно несъвместими, с биографии, които нямаше как да са по-различни. Положението и привилегиите бяха гарантирали на Джулиан чудесен живот, все едно кой път щеше да избере. Валъри беше от работническо семейство и се гордееше с това. Говорът й не беше като на хората от неговата класа и това й носеше много трудности. Акцентът й си проличаваше още повече, когато бъдеше предизвикана, както се случи на разгорещения дебат в „Оксфорд Юнион“.

— Ще си купя сак, в който да запазя всичките ти провлечени гласни, любима. Изглежда, че ги произнасяш винаги, когато си ядосана — шегуваше се често той. Това правеше Валъри още по-ядосана и северна. Много от приятелите му не я одобряваха, но с любовта и подкрепата му се беше научила да пренебрегва снобските подигравки и вместо това беше показала характер и бе спечелила два ордена първа степен от Корпус Кристи. Академичните постижения на Джулиан не бяха толкова впечатляващи, но това нямаше голямо значение заради потеклото му и той се насочи към политическите дисциплини. Мястото в парламента му беше гарантирано от влиянието на баща му и скоро беше избран. Валъри се бореше да се качи на първото стъпало на издателската стълба, като работеше много повече от колегите си, за да успее.

Сватбата в параклиса на семейното имение на Дженсън-Фицсимънс беше съпроводена от твърде необичайно събиране на две напълно различни класи. Родителите на Джулиан усърдно се стараеха да бъдат любезни и да не се отнасят снизходително към новите си роднини. Винаги учтиви, но мили само привидно.

Майка му предвиждаше неблагоприятен завършек за връзката им и ранен край на техния брак. Само че се беше оказало, че греши. Джулиан и младата му съпруга бяха идеалната двойка и децата скоро се родиха. Той още си спомняше въодушевлението, когато увитият като подарък тест за бременност със синята линия възвести идващото бебе. Баща му се зарадва на момченцето, а с него — и на продължението на рода. Последваха два спонтанни аборта, но тържествената поява на Джесика допълни семейното им гнездо. Валъри желаеше да продължи като работеща майка, като разчиташе на подкрепата на любящото си семейство и на поредица непредсказуеми бавачки, докато двамата с Джулиан не достигнеха крайните си цели.

Той скоро получи признание в Камарата на общините като частен секретар на поредица министри, докато Валъри стана редактор, а после — заместник — издател на научна литература във „Фърст Стоп“. Бащата на Джулиан искаше синът му да се оттегли от Камарата на общините и да заеме полагащото му се място на червените кожени седалки в Камарата на лордовете, само че той здраво се беше прицелил в премиерския пост. Последваха успешни назначения като министър на транспорта, на външните работи, а после и министър на правосъдието, докато накрая получи окончателната си награда.

По време на пътуването Джулиан често признаваше, че не би могъл да се справи без любовта и подкрепата на своята красива, елегантна, интелигентна, дяволита и вярна съпруга. Здравият й разум, нежността и изгарящата й страст го бяха успокоявали в много случаи, когато се беше мислил за победен. През цялото това време тя скромно продължаваше кариерата си и стана административен директор на издателството. Кой би могъл да знае каква ще е следващата стъпка? Тогава тя се отдръпна, жертвайки собствената си кариера, поне краткосрочно, в името на успеха на съпруга си.

Първоначално пътуваха заедно винаги, когато беше възможно, но грижите за децата и благотворителните акции все повече привързваха Валъри към Лондон. Без съпруга си започна да привлича готови за атака хиени с начервени устни. Отне му много време, докато отстъпи. Първоначално вината го разяждаше и го парализираше страхът, че изневерите му ще станат публично достояние. Например начинът, по който вестниците бяха разкрили всеки детайл от деянията на Джон Мейджър и дори на Джон Прескот. Наясно беше, че сексуалните му забежки няма да бъдат толерирани от партията и страната и трябва да си останат тайни. Не можеше да рискува да се коментират в пресата. Бяха много, толкова много, че му беше трудно да си спомни всичките им имена, но той избираше завоеванията си внимателно и изневерите му останаха неразкрити. Тогава съвсем глупаво се влюби.

Джулиан отвори очи. Дали това наистина изпитваше към Сали? Не беше сигурен. Скоро щяха да се приземят и очакваше с нетърпение успокояващата вечеря. Щеше да има здравословен политически дебат по въпросите за брендито с Шийла и франк, както и оживени спортни коментари с Монти, докато Доминик и Джесика се препират кой мами в играта на „Монополи“, осигурена им от хотела.

Щом се приземиха на частната писта, той помаха за благодарност на пилота и се качи в открития ленд роувър за мъчителния едночасов преход до курорта. По време на пътуването почти не беше разговарял с Карл, потънал в мисли за емоционалните предизвикателства, които следващите няколко месеца може би щяха да донесат. Досега му беше много по-лесно да вини Валъри за провала на брака им, но ако трябваше да бъде брутално честен, наистина ли вината беше само нейна?

Най-сетне стигна до скривалището в стил Робинзон Крузо, събу обувките си и бос се озова до апартамента. Качи се на терасата на разкошната стая и вдиша успокояващия морски въздух. Налегна го усещане за спокойствие и удовлетворение и още няколко пъти пое дълбоко дъх. Както се държеше за парапета, се наведе напред, взря се към плажа и успя да види семейството си. Франк и Доминик играеха плажно ръгби, Монти беше в инвалидната си количка с вдигнати ръце и се правеше на футболна врата.

Момичетата пляскаха във водата. Джесика носеше новия си бански, който майка й беше настояла да й купят от „Джак Уилс“. Целият беше мокър, но това явно не я притесняваше. Можеше да чуе радостните викове на дъщеря си от балкона, на който стоеше. Доволен, че всички се забавляват, Джулиан се отпусна в плетения стол. Почувства се спокоен под лъчите на късното следобедно слънце и не за пръв път се запита какво точно търси.

Животът му със Сали обещаваше да е чудесен. Остра като бръснач, тя винаги се радваше да го види и беше идеалната добавка на всяко лъскаво събиране. На второ място идваше обожанието на Айла. На повърхността и двете възможности бяха безкрайно по-изкусителни от досадата на домашния живот и тежкия товар да бъде съпруг и баща.

Например проблемите на Доминик в училище. Кога щеше да се научи това момче да спазва правилата? У дома беше очарователно възпитан, но когато се върнеше в училище, ставаше истинския звяр. Може би Валъри беше права, че той е само едно чувствително дете, което се чувства отхвърлено, защото са го отделили от дома.

Ужасната депресия, с която шуреят му се опитваше да се пребори, а животът му беше съсипан. Със спортната му кариера почти сигурно беше свършено, а да си намери жена, докато е в инвалидна количка, щеше да е трудно. Монти се опитваше да запази духа си висок, но Джулиан знаеше, че той е един смазан човек.

И това не беше всичко. У дома непостоянните настроения на Валъри водеха до неспособността й да се справя, без да се обърне към бутилката с джин, а това беше твърде голямо предизвикателство за него. Защо се беше превърнала в сянка на жената, в която някога се влюби?

Той поклати глава. Никоя от отговорностите му към семейството не би могла да се сравни с ревностното очакване на откраднатите мигове със Сали или Айла. Но сега, като гледаше как всички, освободени от ежедневните си грижи, си почиват щастливо заедно, Джулиан усети как духът му се повдига. Най-неочаквано го изпълни енергия при перспективата да изкара времето си с всички тях и с изненада установи, че това включва и Валъри.

Отпуснат в стола си, Джулиан протегна крака към кръглата плетена масичка и погледна към океана, унесен в спомени и мечти. Усети топлината на слънцето по стъпалата си, затвори очи и бавно започна да върти глава, за да отпусне врата си.

Отново се върна в университетските години и си спомни как забавленията му винаги бяха изпълнени единствено с тестостерон, преди да се появи Валъри. В онзи миг се промени всичко. Повече нямаше желание да ходи по барове или на турне по ръгби в Туикенхам за уикенда с момчетата. Стана му трудно да се съсредоточава по време на лекции. Единственото, за което мислеше, беше как да бъде с Валъри. Абсолютно сигурно тя беше любовта на живота му, негова опора в продължение на двайсет години, докато не започна да рухва Джулиан свали крака от масичката, разкопча ризата си и влезе в апартамента, за да си вземе студена бира от минибара. Преоблече се с тениска и бермуди, върна се на балкона, щастлив да гледа отдалеч как семейството му се радва на ваканцията.

Още много неща трябваше да изчисти в съзнание то си. Наистина ли искаше да захвърли всичко, за да прекара остатъка от живота си със Сали? Беше сравнително сигурен, че след първоначалния смут британската публика скоро ще се съвземе, особено с помощта на Бен. Валъри щеше да е с разбито сърце, родителите и щяха да са гневни, а Монти, в желанието си да защити сестра си, вероятно никога нямаше да му проговори. Надяваше се все пак децата да не вземат страна. А и имаше и Айла. Не можеше да си представи, че тя ще продължи да му е подръка, ако публично се обрече на друга, а и искаше ли това в действителност? Може би, но Сали щеше да го дебне като ястреб и навсякъде щеше да пътува с него. През последните няколко месеца тя изглеждаше идеалното разрешение за нещастния му живот, но дали не действаше прибързано спрямо нея?

А може би не ставаше дума за Сали, Айла или дори Валъри. За миг отчаяният и мъчителен спомен за полицая, който стоеше и го очакваше на гарата в Падингтън вместо майка му, за да го върне в училище, неканен си проби път в мислите му. Джулиан го изтика обратно в най-дълбоките кътчета на съзнанието си и отпи от бирата си. Отново погледна към групата и видя, че Валъри гледа към него изпод широката периферия на шапката си. Джулиан скочи на крака и размаха ръце в отчаян опит да привлече вниманието на съпругата си.

Изглежда тя се поколеба и се огледа наоколо, несигурна дали маха на нея или на останалите членове на семейството. Джулиан беше ужасен. Какво й беше сторил? До какво състояние я беше довел? След двайсет години не знаеше дали да помаха на съпруга си. Протегна се през парапета и й прати въздушна целувка. Тя нерешително му помаха в отговор. Успя да види усмивката й. Джулиан отново й махна. Какво си мислеше? Как въобще му беше дошла на ума идеята да изостави тази прекрасна жена? Побъркал ли се беше?

Валъри веднага съобщи на децата, че баща им е дошъл. Той чу как дъщеря им изписква от радост, след което изскочи от водата и се втурна към него. Джулиан последва примера й, прескочи парапета и се втурна по крайбрежната алея към брега. Достигна Джесика и я прегърна, а после, изпълнен с щастие, включи към прегръдката и Доминик, който тичешком се беше присъединил към тях. Останалите членове на семейството поздравиха тримата с топли усмивки. Всички бяха доволни, че виждат Джулиан. Не защото беше министър-председател, не защото искаха от него секс, власт или пари, а просто защото го обичаха безусловно. Той се постара да не заплаче.

— О, Джулиан, момчето ми, нямам думи да ти кажа колко се радвам да те видя. Вече си мислехме, че никога няма да дойдеш тук. Нямам търпение да чуя всичко за пътуванията ти. Нямам нищо против една хубава чаша чай. Обзалагам се, че това важи и за теб, нали?

Би ли помогнал на Франк и на Доминик да избутат Монти до терасата?

Джулиан погледна към откритото лице на тъща си. За миг почувства, че тя може да види в душата му, че е разбрала за изневярата му и му е простила. Но колко всъщност би могла да знае? Това просто беше гузната му съвест.

Хвана ръката на Шийла и я поведе по плажа към Монти и останалите.

— Разбира се, скъпа ми тъщо. А какво ще кажеш и за малко кейк? Изрично помолих главния готвач да ни изпече ангелски кейк. Знам, че ти е любимият.

46.

Семейството прекара заедно чудесен следобед под слънчевите лъчи и нетърпеливо се приготвяха за вечеря, когато се обади Бен. През последното денонощие бяха паднали над трийсет сантиметра сняг и покрива ха по-голямата част от Великобритания. Недостигът на сол означаваше, че главните пътища не са разчистени. За милиони хора се беше оказало невъзможно да стигнат до работните си места. Училищата бяха затворени, основните железопътни линии бяха блокирани и според вестниците всичко това беше изцяло по вина на министър-председателя. „Де да бяхте тук, господин премиер“ беше основното заглавие на „Сън“.

— Можеш ли да повярваш? Че това е само скапан сняг. Бяло пухкаво нещо навсякъде. Ти си в Южна Африка, печеш се на слънце и се мажеш с фактор 25, докато цялата страна стене в прегръдките на зимата. Кое не е наред в картинката, господин премиер? Давай, имаш право на три предположения. Каквото имаме за вършене, ще го направим тази нощ, защото утре си летим за вкъщи.

Джулиан не вярваше на ушите си. Нямаше начин утре да лети за Лондон.

— Но, Бен, аз току-що пристигнах при семейството си. Няма сега да си тръгна и точка.

— Не, грешен отговор, опитай отново. Честно, хич те няма в игри с отгатвания. Добре де, ще ти кажа. Първо, шефе, ще те вземе малък самолет. Излитаме от Йо’бург в шест сутринта, връщаме се на Даунинг Стрийт, а после отиваме в КОБРА сутринта на следващия ден. И това, ако успеем да се доберем от „Хийтроу“ до номер 10 през преспите, които са колкото Биг Бен, ако можем да вярваме на онлайн изданието на „Дейли Мейл“. Не мисля, че на британците им дреме, че си прекарал по-малко от двайсет и четири часа със семейството си — продължи Бен. — Всъщност може би смътно ще се заинтригуват къде си бил последните няколко дни, щом не си бил при своите. Да се чукаш с любовниците си, докато сънародниците ти мръзнат в снега, не е печеливш ход, повярвай ми. Наясно съм с тия неща. Особено — безмилостно добави той, — след като се предполага, че си тук, за да прекараш колкото се може повече време с Валъри и Монти.

— Ш-шт.

Джулиан притисна телефона до ухото си, уплашен, че Валъри, която се гримираше до него, може да чуе Бен.

— И за мен е тежко, шефе. Резервирах си още няколко гмуркания с бели акули, а сега ще трябва да плувам сред акулите, които обикалят около Даунинг Стрийт.

Бен се беше наслаждавал на всеки миг от плуването си с акули и би искал да прекара още два дена, радвайки се на свободата и живота из Акуловата алея. Харесваше му тръпката от спускането в стоманена клетка сред води, които местните възприемаха като любимото заведение за бързо хранене на големите бели акули. Дори когато беше на корабчето, очаквайки реда си, палубата за наблюдение предлагаше невероятни възможности за снимки.

Освен това му беше харесало и времето, прекарано с Шон, южноафрикански вманиачен търсач на силни усещания. Експертните му умения в гмуркането доставиха допълнително удоволствие за цялата група, а Бен намери компанията му за освежаваща. Шон беше мускулест мъжага с изрусена от слънцето коса и коремни мускули, които се очертаваха под водолазния му костюм. Мъжете изглеждаха много по-добре вън водолазни екипи от жените, които винаги изглеждаха твърде смачкани, с издатини, които стърчаха от неправилни места.

Шон беше предложил на Бен утре да идат да се гмуркат само двамата. Жалко, че вече нямаше възможност за това.

— Помолих Синтия да ни изпрати посрещани на летището, които да ти носят зимни дрехи. Когато слезеш от колата на Даунинг Стрийт, не искаме да те увековечат в хавайска риза и сламена шапка, нали? Не точно този образ искаме да се появи на заглавната страница до баба ти Дорис пенсионерката, сгушена пред калорифера си и нахлузила ръкавици без пръсти. Е, от мен да мине, да не те бавя за последната ти вечеря, господин премиер. Ще се видим утре на летището. Не закъсня вай.

Отчаян и разочарован от новините, Джулиан се обърна към съпругата си. Тъкмо се канеше да заговори, когато го прекъсна текстово съобщение:

Мисля си за теб, Дж. Дж. Липсвам ли ти?

Раздразнен, Джулиан бързо изтри съобщението от Сали и отново се обърна към Валъри, която стоеше до леглото и търсеше ключа от стаята в портмонето си. Изглеждаше отпочинала, спокойна и красива, макар и прекалено слаба. Приближи се до нея, коленичи и стисна ръцете й.

— Знам, че тази ваканция означаваше много за теб, любов моя. Нямах представа колко сме се нуждаели от време за почивка и за размисъл, докато не дойдохме тук. Яд ме е, че оставихме семейния ни живот да се влоши до такава степен, че вече едва си говорим нормално. Знам също, че ти оказвах твърде малко подкрепа, когато имаше най-голяма нужда от мен, и сега разбирам защо се обърна към бутилката, когато ти трябваше приятел.

Валъри запази мълчание и остави съпруга си да продължи:

— Трябва да бъда честен, любима, и да ти кажа, че не знам какви изпитания ни очакват, като се върнем в Лондон, но искам да знаеш, че много те обичам. Ще ми позволиш ли да опитам да изкупя грешките си и да ти предложа помощта, която за съжаление не получаваше от мен и която напълно заслужаваш?

Валъри беше шокирана от разкаянието на съпруга си. Ваканцията беше както заради децата, брат й и родителите й, така и заради слабата надежда за помирение с Джулиан. Усети как ледът между двамата започна да се топи, но съпругът й и по-рано през годината беше показвал подобна отстъпчивост, а това беше завършило с още по-голяма болка. Този път тя беше изградила предпазна стена срещу всяка надежда да се съберат. А сега — това. Загледана в молещия се Джулиан, се зачуди дали най-сетне е честен към нея. Наистина искаше да повярва, че все още има надежда за тях.

Джулиан усети, че жена му започва да отстъпва. Изправи се, сложи лявата си длан на гърдите, вдигна дясната си ръка и нежно й каза:

— Танцувай с мен, моя любов.

47.

Франк се зачуди къде ли се е запиляла дъщеря му. Над половин час ги чакаха в голямата трапезария със сламен покрив и децата ставаха нетърпеливи. Монти играеше на табла с майка си, но още не беше успял да спечели нито една игра.

— Не знам къде са, скъпа. Мисля да отида до стаята им и да почукам, а? — предложи франк и се изправи.

— НЕ! — извикаха едновременно Шийла и Монти, досещайки се какво е това, което бави двойката.

— Мисля, че Валъри се нуждае от малко време насаме с Джулиан. Каза, че може да закъснеят с половин час или малко повече. Не ти ли казах? Извинявай, скъпи. Ела да помогнеш на Монти да победи майка си на табла.

Франк тръгна към масата, а Валъри и Джулиан влязоха хванати за ръце. Химията между двамата беше почти осезаема. Джесика доволно плесна с ръце.

— Мамче, изглеждаш страхотно. Обожавам тази рокля. Обаче косата ти е поразрошена. Искаш ли някой от ластиците ми?

Шийла погледна към Джесика, за да се увери дали коментарът й е невинен, или се шегува. Улови погледа на съпруга си и палаво намигна на Франк, който беше смутен от своята наивност.

— Така, слушайте всички, трябва да слезем на плажа още тази минута. Там ще открием прекрасна маса за седем души, със свещи и с имената ни. Тази вечер, дами и господа, ще вечеряме на брега на Индийския океан.

Всички завикаха доволни, а Джесика скочи.

— Това е чудесно, татенце! А, татко, като се приберем вкъщи, можем ли да си вземем куче? Не искам португалско водно куче като на Малия и Саша Обама. Казаха ми, че било много палаво и непослушно през повечето време. Може ли да си вземем ирландски сетер и да го кръстим Брус?

Джулиан се разсмя и поведе семейството към очакващата ги маса.

Вечерята беше невероятна. Докато разговаряха за спорт, попмузика и политика, Джулиан нежно потупа Шийла по ръката. Лесно му беше да разбере откъде Валъри и Монти са наследили очарованието и добрите си обноски.

Вероятно мислите му може би щяха да са по-различни, ако имаше представа какво знае Шийла. Тя знаеше за всяка негова изневяра, за дългия му списък със завоевания, както и къде е бил през последните няколко дни. Нещо повече, ако знаеше кой осведомява тъща му, тогава никога не би могъл да се довери на някого отново.

Само че не знаеше и тя не смяташе да му казва. Въпреки безбройните заплахи Джулиан още не беше напуснал кораба. Докато още съществуваше надежда, че Валъри ще живее щастливо с двуличния си, неверен, лицемерен богаташ, който не беше достоен дори да лъска обувките й, Шийла нямаше нищо против да играе играта. Но тежко му, ако някога изпълнеше заканата си да изостави дъщеря й сломена и самотна.

— О, Джулиан, синко, наистина си чудесен. Тъкмо казвах същото и на Франк. Нямам думи да ти кажа колко се радваме на чудесната ваканция. Монти наистина цени това, а колкото до нашата Валъри, нима не изглежда страхотно? Я виж какво можело да направи малко слънце.

Джулиан беше поласкан от милите думи на тъща си. Намести кашмирения пуловер, с който се беше наметнал, усети как финият топъл пясък докосва босите му пръсти и му се прииска да остане тук завинаги. Погледна към съпругата си, която насърчително потупваше брат си по рамото, докато весело говореше с баща си. В този миг Джулиан реши, че избира да живее с Валъри.

48.

Летището на Йоханесбург

Бен стоеше във ВИП чакалнята на Международното летище „О. Р. Тамбо“ в Йоханесбург и чакаше Джулиан да дойде с охранителите си. Премиерът махаше закачливо на чужденците, които искаха да привлекат вниманието му, а най-голяма настойчивост проявяваха британците.

— Упражняваме се, господин премиер?

— Сарказмът ти не ми е нужен, благодаря, господин Уотсън. Изкарах чудесно във всяко отношение и режимът ми с упражнения беше в съответствие с обстоятелствата. Каква е тази работа с времето вкъщи?

Бен се разсмя при тази нова проява на предпазливост по отношение на любовните дела и се зае да обяснява на премиера какво биха могли да очакват, когато се върнат във Великобритания.

— Работата е сериозна и става все по-сериозна с всяка паднала снежинка. Пухкавото нещо на места е натрупало цяла стъпка през нощта, а части от Шотландия са напълно откъснати. Дори снегорините не могат да минат. По някаква причина, шефе, нямаме достатъчно сол за пътищата. Как е могло да се стигне дотам? Колко срещи проведохме след метеорологичните проблеми по-рано през годината? Би трябвало да сме зарината със сол.

— Не беше ли Дейзи отговорна за това?

— Аха, казах й, че е нагазила в лайната и че трябва да присъства на срещата в КОБРА. По-големият проблем е, че от метеорологичната служба предвиждат довечера да падне още сняг. Според тях даже няма да можем да кацнем на „Хийтроу“, което ще бъде истински кошмар. Кой слуша метеоролозите? Топло лято, мека зима, ето това предсказваха тази година. Якето ми никога не с било използвано толкова, колкото този през август. Все едно дали ни чакат адът или снежните преспи — продължи Бен, — трябва да те върнем обратно на кормилото с лопата и работно облекло колкото се може по-скоро. Искам да прокопаеш пъртина до вратата на дребната стара дама, за да й занесеш топла храна и да разпишеш екстрадицията на студеното време до уикенда. Ще се радваш да научиш, че съм ти организирал пътуване до селцето Кристмас Комън в Бъкингамшир към пет и половина следобед в петък. Много предколедно, нали? „Приятен ден“, „Скай Нюз“, „Сън“, „Мейл“ и „Таймс“, както и оня печения тип Андрю Портър от „Дейли Телеграф“ ще ни очакват. Записът и снимките от уикенда трябва да се получат страхотни. Не ми хареса какво писаха в „Експрес“, докато те нямаше, така че са прецакани.

Джулиан се засмя при тази проява на отмъстителност. Всъщност той по-скоро харесваше „Експрес“. Щеше да направи така, че и те да бъдат поканени.

— Нямах представа, че времето е чак толкова лошо. Но все пак натискът може да се пренасочи към Джеймс Джексън.

— Готов си за работата ми, шефе — пошегува се Бен. — Да, определено не ни грози опасност, докато разполагаме с този глупак. Един от неделните вестници отпечата негова снимка в провокативна поза и по бельо. Заглавието беше нещо като „Депутатът здравеняк“. Можеше и да е по-лошо, например „Депутатът с малките топки“.

— Откъде са се добрали до тези снимки?

Въпросът му беше риторичен. Знаеше, че Бен е издирил и изпратил дискредитиращите снимки.

След няколко минути полетът им беше обявен и Джулиан тръгна към самолета, който щеше да го отведе на „един сън разстояние“ от семейството му, както се беше пошегувала Джесика. Оставил ги бе с неохота, но настоя, че заминаването не означава, че трябва да провалят ваканцията си. Целуна нежно Валъри и я увери, че всичко ще се оправи, когато се прибере в края на седмицата. Не беше сигурен дали ще стане така, но бе уверен, че именно това е желанието му.

Докато ги съпровождаха към самолета, Бен се опита да повдигне духа му и да го развесели:

— А, забравих да спомена. Би Би Си иска да се включиш в Деня на Червения нос. Какво мислиш?

— Не, няма начин, Бенджамин. Нека бъде съвършено ясно, че няма да си надяна червен нос, нито пък ще позволя на Катрин Тейт да ме прави на пълен идиот на Даунинг Стрийт. И за да няма по-нататъшни недоразумения, няма да си седя на бюрото и да плещя „дауи ми пука, как мисуите?“ като Тони Блеър, дори да става въпрос за благотворителна кауза.

Бен очакваше отговора, но се зарадва, че е развеселил шефа си, така че продължи:

— О, господин премиер, настоявам да премислиш. Предвид всичко онова, което става в момента, може да решиш да избягаш с някой цирк. В този случай умението за носене на червен нос би изглеждало много впечатляващо в професионалната ти автобиография.

Джулиан преметна ръка през рамото на Бен и двамата заедно изкачиха последните стъпала. Той беше добър човек, само дето останалите хора на планетата не го разбираха.

Отпуснат в първа класа, Джулиан се наслаждаваше на любезните грижи на екипажа. Доволен беше, че той, Карл и Бен са единствените пътници в салона. Поприказва си с първия пилот — доста впечатляваща дама, която го увери, че е гласувала за него, а после самолетът подходи към пистата и скоро вече летяха към дома.

Джулиан веднага се почувства отегчен. Не можеше да спи по време на полет. Чудеше се какво да прави, за да минава времето. Разсеяно разгледа списъка със забавления на борда в опит да открие филма с Анджелина Джоли, който Сали беше гледала на връщане от Кейптаун. Изненада се, че не го намери. Може би бяха сменили филмите, след като тя беше излетяла? Така трябваше да е.

Бен и Карл гледаха „Беднякът милионер“, но Джулиан вече го беше гледал по време на премиерата му в Лондон като гост на режисьора Дани Бойл. Валъри се зарадва, когато Дани впоследствие взе „Оскар“ за най-добър режисьор и отнесе наградата в католическия социален клуб на баща си. Тя го смяташе за истински народен човек и беше настоявала да го поканят на вечеря в Чекърс.

Джулиан се опита да си намери забавление, търсейки подаръчета за персонала на Даунинг Стрийт. Приключи с покупките и погледна часовника си. Оставаха още девет часа. Реши да раздвижи крака, като се поразходи до бизнес класата. Светлината в салоните беше приглушена и повечето пътници щяха да спят, така че не се налагаше да се тревожи, че някой може да го притесни. Карл не беше много склонен, но се съгласи, че дори някой да заговори министър-председателя, застрелването на потенциален терорист в херметизирана метална тръба, която се носи във въздуха с осемстотин километра в час, вероятно не е добра идея. Двамата решиха, че ако Джулиан не се върне до пет минути, Карл ще тръгне да го търси.

Разходката му се отрази добре. Кимна учтиво на хората от екипажа и се постара да не се заглежда в пътниците. Повечето вече се бяха завили удобно и гледаха филм или пък търсеха уединение, като си бяха покрили очите. Джулиан стигна до края на бизнес класата, обърна се да се върне в първа класа и се усмихна на чувството за хумор на една от пътничките, която беше избродирала „Разкарай се“ на покривалото си за очи. Поразходи се още няколко секунди, но рязко спря и се върна, за да погледне по-отблизо.

През преградата видя Боб, не знаеше фамилното му име, оператора от „Приятен ден, Великобритания“, който явно спеше. От ръката му всеки миг щеше да падне почти празна чаша бренди — приспивателно, което гарантираше осем часа несмущаван сън. Каква случайност. Спря за миг да събере мислите си, а после се наведе и прошепна в ухото на жената:

— Танцувай с мен, моя любов.

Айла почти подскочи в седалката си. За миг се обърка къде е и побърза да махне покривалото от очите си. Ахна от изненада, когато разбра, че гледа право в красивото лице на Джулиан.

— Мислех, че няма да се връщаш до края на седмицата? — прошепна тя.

— Промяна в плана. Последвай ме.

Джулиан не можа да скрие удоволствието от срещата с младата си любовница. Веднага забрави за обещанието за бъдещите си връзки и съпругата си, което си беше дал.

Айла се увери, че Боб е заспал, и внимателно махна чашата с бренди от ръката му. Приглади косата си и потърси в чантата си ментово драже. Малко след като Джулиан излезе, тя го последва колкото се може по-нехайно до първа класа, където той вече я очакваше. Отметнаха завесата, Карл се обърна да погледне премиера, но веднага извърна очи, когато видя спътницата му. Бен изсумтя, но се съсредоточи във въпроса в „Беднякът милионер“ за това кой бил измислил първия револвер, отбелязал успех на пазара. Джулиан не му обърна внимание. Хвана Айла за ръката и я поведе към тоалетната. Хвърли бърз поглед на сгъваемата врата и двамата се шмугнаха в тясното пространство.

Хвана Айла през кръста, повдигна я и я постави на ръба на стоманената мивка. Младата жена не беше особено възхитена. Та това не беше нищо повече от секс в обществена тоалетна. Джулиан нямаше подобни скрупули и скоро всичко свърши. Вдигна ципа на панталона си и се погледна в огледалото. Оправи косата си, целуна Айла по бузата и й предложи да изчака няколко минути, след което отвори вратата и се върна на мястото си.

Айла отново заключи вратата; не знаеше какво да прави. И той беше като всички останали. Въобще не го беше грижа за нея. Не я обичаше, харесваше му само да правят секс. Нямаше бъдеще във връзката им. Ама че глупачка! Какво щяха да си помислят хората в салона?

Стана от умивалника, изми лицето си и също се погледна в огледалото. Лицето й беше пламнало по-скоро от срам, отколкото от проявената лудост на километри във въздуха. За последен път се въвличаше в нещо подобно и не искаше никога повече да види Джулиан.

Отвори вратата. Салонът беше потънал в мрак. Потърси Джулиан с поглед и си отдъхна, като видя, че вече спи на мястото си. Не можа да се спре и погледна Бен. Ужаси се, като забеляза, че очите му са вперени право в нея. Намигна й подигравателно, а после отново се върна към филма, в който героят трябваше да отговаря на въпрос кой играч на крикет бил отбелязал най-много стотици.

Бързо тръгна към мястото си с наведена глава, за да не вижда хората в салона. Седна и преметна одеялото над главата си. Беше си мислила, че този път ще е различно, но не беше. Стисна зъби, но накрая се предаде и се разплака. До нея Боб съчувствено поклати глава. Момичето научаваше по трудния начин, че когато си лягаш с кучета, се събуждаш с бълхи.

49.
Декември

Болница „Кромуел“

— Засега не разполагаме с пълна информация, но последното, което знаем, е, че телевизионният водещ Джими Филипс е приет в болницата със сериозни травми. Изглежда, че е бил нападнат рано тази сутрин, докато се е прибирал у дома. Очевидци твърдят, че извършителите са били двама маскирани мъже с бейзболни бухалки. Мотивите за деянието са неизвестни. Нашият криминален репортер Мартин Брънт ще ни запознае с най-новите факти…

Чарлс изключи звука на портативния телевизор в болничната стая на Джими. Нежно потупа ръката на партньора си и се опита да не показва шока си от смазаното му лице. Носът му беше счупен и лекарите се страхуваха, че може да има и фрактура на черепа.

— Кой би могъл да ти стори това, скъпи? Защо, за Бога, някой би искал да те нарани?

Джими се опита да заговори, но се задави от кръвта в устата си. Даде знак на Чарлс и успя да отпие малко вода от болничната чаша през сламка. Неуверено опита отново.

— Не знам — каза той и отпусна глава на възглавницата.

Обаче Джими знаеше. Беше наясно кой точно стои зад жестокия побой, оставил го потънал в кръв и изпаднал в несвяст на тихата лондонска улица.

— Ох, скъпи, не се опитвай да говориш, само си почивай. Лекарите казват, че трябва да поспиш. От полицията искат да говорят с теб, но аз казах на сестрата, че никой не бива да те безпокои. Не си достатъчно силен, за да говориш, с когото и да е в момента.

Джими изтощено кимна и затвори очи. Вече планираше отмъщение.

На вратата на частната болнична стая се почука, след което Томи Голд внимателно отвори и неуверено погледна вътре. Чарлс му направи знак да влезе. Джими отново отвори очи и се опита да се усмихне, но вместо това примижа от болка. Томи беше шокиран от вида на клиента си и бързо се приближи до леглото, без да знае какво да каже. Нима Джими не беше изстрадал достатъчно през последните няколко седмици, та сега трябваше да го сполети и това?

— За нищо не се тревожи. Ще оправим всичко още щом се почувстваш по-добре. Засега почивай колкото се може повече, остави работата на мен.

Джими отново опита да се усмихне и затвори очи. Чарлс и Томи седнаха от двете му страни и се загледаха в последните новини по телевизията.

50.

Нюзрумът на „Приятен ден, Великобритания“

Керъл също гледа извънредните новини в кабинета си в „Приятен ден“ и по време на рекламната пауза отиде да говори с Майкъл Грифтън. Историята беше страхотна, точно каквото им трябваше за сутрешния блок. Вече обмисляше кого да изпрати да предава от болницата, за да информира най-подробно зрителите на предаването. Джими беше голяма звезда, телевизионна знаменитост от вида, който зрителите им най-много харесваха. Щяха да се почувстват натъжени от новината за нападението. Шоуто на Джими вървеше изключително добре и специалното коледно издание беше рекламирано навсякъде. Даже като идваше на работа тази сутрин, видя огромен билборд, където Джими стоеше заобиколен от антики. Тогава се беше усмихнала при мисълта за главоломния възход на тази необичайна телевизионна звезда.

А сега човекът лежеше пребит на болничното легло, отървал се на косъм от смъртта. Но защо и кой го беше направил? Ето на тези въпроси репортерите трябваше да открият отговорите до сутринта.

Керъл влезе при Майкъл, който тъкмо превключваше на другите канали. Нахвърляше бележки със стария си пластмасов химикал, събирайки информация за състоянието на Джими. Местните канали предаваха истински миш-маш от програми, включително съвети как да си почистиш дома и тъпи сериалчета. Информационните им бюлетини бяха чак на обяд. По Би Би Си новините по случая не бяха по-различни от тези по „Скай“. Сигурно някое ченге се беше раздрънкало, реши Керъл. Защо не бяха разбрали по-рано? Знаеше си, че именно това ще я пита Майкъл, и й беше ясно, че никак няма да е доволен.

— Днешното предаване мина добре, доволен ли си?

— Много ясно, че не съм. Защо не разполагахме с тая проклета история, Керъл? Това е нещо голямо.

Той се гневеше, че нападението над Джими е станало няколко часа преди началото на „Приятен ден“, а не бяха разбрали нищо за случая, докато вече не беше твърде късно, за да го излъчат. Имаше право, но пък тя смяташе да защити хората си.

— Хайде, Майкъл, не можем да отразяваме всяка новина. Добре, тази не я засякохме на радара по-рано и сега си играем на гоненица. Но пък хубавото е, че така ще разполагаме с повече време, за да представим историята подобаващо утре сутрин, вместо да я изстреляме набързо в края на днешното предаване.

— Да, бе. Или това, или ще изглежда, че си играем на скапана гоненица. След едно денонощие ще бъде прекалено късно, дявол да го вземе!

Майкъл задъвка края на химикалката си и се почеса по слабините с мръсните си нокти. Керъл трябваше да признае, че той всъщност имаше право.

— Виж, Майкъл, знам, че всички останали ще разполагат с цял ден, за да предъвкват това, и можеш да се хванеш на бас, че това ще е водещата новина по всеки канал. Но аз си мисля, че Джими Филипс, пребит от някакви лоши типове, все пак ще е нещото, за което нашите зрители биха искали да научат, и все още не съм се отказала за утрешното предаване да залагам на едро. Първоначално смятахме да излъчим интервюто на Стивън с премиера. Все още търпи критики, задето се пече на слънце, докато тук замръзвахме, но си мисля, че дори и утре Джими Филипс ще е голямата новина.

— И дано да е така. Докарай ми веднага оня криминален репортер тук. Трябва да има дяволски добро обяснение защо е пропуснал случая. Вчера подписах безумните му разходи. Кълнеше ми се, че е ял и пил с всяко ченге в столицата. Как тогава може да не е чул за това?

Керъл вече беше предвидила този развой и беше изпратила Марк Кънлиф в болницата, където лекуваха Джими. Искаше да го опази от гнева на Майкъл, както и да опази самия Майкъл от предстоящото мъмрене от „Човешки ресурси“. Напълно съзнаваше, че при конкуренцията на денонощните новинарски канали е все едно колко от нейните хора се черпят с полицаите, защото тричасовият сутрешен блок предлагаше ограничено време за такива извънредни новини.

— Марк вече работи по случая. Души наоколо и казва, че Джими ще остане в болница поне още няколко дни. Контактите му подшушват, че от полицията работят по няколко версии. По-късно през деня ще знае повече.

Е, Марк не беше споделил нищо такова, но тя от доста време беше в бизнеса, за да знае как точно ще се развият събитията. Сведенията за състоянието на Джими показваха, че той определено няма да бъде изписан днес. От полицията щяха веднага да се задействат по случая, особено когато ставаше въпрос за такава известна личност, и щяха да направят изявление възможно най-скоро.

— Марк се опитва да убеди полицията да говорят за състоянието на Джими и резултатите от разследването в шест сутринта. Ще се включи на живо утре сутрин от болницата.

Майкъл рязко кимна. Няколкото предразполагащи думи на Керъл нямаше да са достатъчни, за да го успокоят след този непростим пропуск, а сега се налагаше и да изчакат още цяло денонощие, за да могат да участват и те.

— Добре, значи Майкъл ще се включи на живо от болницата. Преди това искам от него да даде нещо за фон, дето да върви цяла сутрин. Кървава следа на земята, свидетели, съседи… Каквото и да е, което зрителите ни биха харесали. Освен това искам репортаж за възхода на Джими Филипс, телевизионната звезда. Кой отговаря за шоубизнеса тази седмица?

— Мисля, че е Трейси Парингтън…

— Мамка му!

И двамата знаеха, че Трейси не може сама да сглоби репортаж.

— Добре де, кажи на Рут да й помогне да стъкмят нещо, което да пуснат след първото прекъсване за реклами. Искам колкото се може повече снимки на Джими. Искам го как води последните няколко издания на шоуто си и виж дали няма нещо ново за коледното му предаване, дето да можем да използваме, но няма да платя за това. Говори с неговата телевизия, че ще им осигуриш екранно време, но и за това няма да платя. Ясно?

Керъл кимна, докато шефът й набираше скорост. И сама си знаеше работата, но й трябваше одобрение.

— Нещо друго?

За миг в стаята се възцари тишина. След като бяха изяснили всички подробности, и двамата обмисляха как да направят репортажа си уникален. Керъл заговори първа:

— Ясно. Някъде бях чела, че съпругата на премиера била голяма почитателка на Джими. Той и партньорът му дори наскоро ходили на вечеря в Чекърс. Агентът му беше писал, че Валъри била казала как шоуто му било задължително на Даунинг Стрийт. Може би Стивън или Айла да се заемат с това?

— Добра идея. Ще говоря с Айла.

Промяната на настроението на Майкъл при споменаването на младата репортерка беше твърде очевидно за Керъл, но тя се направи, че не забелязва. Само допреди два месеца момичето беше персона нон грата и Керъл се притесняваше, че договорът й може и да не бъде подновен. Сега Майкъл бдеше като квачка над нея и дори й беше разрешил разходката до Южна Африка. Човек не трябваше да е Айнщайн, за да се досети за причината. Той никога нямаше да промени методите си, а Айла очевидно беше заела хоризонтално положение.

Все пак решението на репортерката как да си живее живота не й влизаше в работата. Засега беше по-загрижена как да си осигури интервю с Валъри Дженсън. Майкъл може и да беше решил да остави нещата в ръцете на Айла, но след като се върна в кабинета си, Керъл се обади на Стивън Джеймс просто за всеки случай.

51.

Даунинг Стрийт

— Мамка му, виж какво го е сполетяло Джими Филипс. Нападение срещу хомосексуалисти в Саут Банк, трябва да има закон срещу това, господин премиер.

Бен влезе в кабинета на Джулиан, седна на ръба на бюрото му и включи звука на телевизора. Джулиан, който явно водеше деликатен разговор по телефона, се намръщи, преди да продължи:

— Да, да, напълно разбирам, госпожо Дженкинс. Абсолютно ясно ми е защо сте почувствали нужда да разговаряте с „Индипендънт“, задето не ви е работило отоплението, докато съм бил на слънчева ваканция със семейството си. Да, разбирам, че наистина ви е било много студено и че пенсията ви за нищо не стига. Не, не знам колко е била сметката ви за газта. Колко е била? Боже Господи, но това са много пари за една пенсионерка, нали? Не! Наистина, госпожо Дженкинс, ужасно съжалявам да чуя това за Тидълс. Той по-добре ли е сега?

Джулиан сви рамене и изгледа Бен, докато продължаваше с опитите си да успокои ядосаната пенсионерка:

— Кажете й да се разбере със стареца и да изчака до лятото. Дайте ми телефона, аз ще й кажа.

Бен се пресегна към слушалката. Джулиан се отдръпна, изпълнен с нежелание да остави разстроената госпожа Дженкинс на милостта на служителя си, който беше известен със способността си да докарва до сълзи твърдоглави политически кореспонденти, за да му се позволи да разговаря с крехки възрастни дами.

— Шумът ли, госпожо Дженкинс? О, просто слушам новините за Джими Филипс. В болница е и не е много добре. Да, ние сме му големи почитатели на Даунинг Стрийт. А вие? Да, с нетърпение очакваме коледното му шоу. О, да, ще предам поздравите ви на Валъри. Да, да, и на Монти също. Много мило от ваша страна да мислите за тях. Сигурен съм, че много ще се зарадват на пожеланията ви. Олеле, госпожо Дженкинс, проявявате огромно разбиране предвид обстоятелствата и, разбира се, обещавам ви, че през ноември няма пак да ходя на почивка. Това беше проява на голяма небрежност от моя страна. Пазете се. Дочуване, госпожо Дженкинс.

Джулиан затвори телефона и се отпусна в кожения си стол. На Бен почти му бяха потекли сълзи от смях, като гледаше в какво положение се е озовал премиерът.

— Госпожа Дженкинс, това да не е оная стара дама, която се беше разпростряла на две страници в днешния „Индипендънт“? Нямала отопление, гушкала се с котката си, за да се топли, докато ваша милост събирал слънце в Кейптаун.

— Точно тя — кимна Джулиан.

— И как, по дяволите, се е добрала дотук? Кой е в телефонната централа?

Премиерът замълча и като избягваше да погледне Бен в очите, неохотно се насили да отговори:

— Хм, такова, аз й се обадих.

Бен се озадачи и малко се ядоса, задето Джулиан си беше позволил да проведе разговора без напътствие.

— Шегуваш се. Казах ти, че вече разговарях с журналистите по повод тази история. Не беше кой знае каква, а и нямаха намерение да я продължават. Дори и заглавието беше достатъчно банално. Защо си й се обадил?

— Ами Сали ми се обади във връзка с материала за мен, който подготвя за „Селебрити“ тази седмица, и спомена, че според нея трябвало да се обадя на жената.

Първоначално Джулиан беше склонен да се дистанцира от Сали, но с Валери, Южна Африка и Айла, която по някаква причина не вдигаше телефона си, изборът му се бе оказал ограничен. Сали му даде идеята как да си оправи имиджа мигове след като се бяха любили в къщата в Хампстед. Бен се вбеси само при споменаването на името на врага си:

— Ти да не си полудял? Целият ти скапан разговор с тази дърта кукувица може да е записан от някой съсед!

— Да, двамата със Сали се сетихме за това, но аз реших, че въпреки това мога да се покажа загрижен, както и направих. Не мислиш ли?

— Двамата със Сали… — изимитира го носово Бен. — Тя пък какво разбира от справяне с такива положения? Чак съм изненадан, че не те е подготвила да кажеш: „Криза ли? Каква криза?“. От това би станало страхотно заглавие, не мислиш ли, слънчев ми Джими?

Думите на Бен улучиха право в целта. Джулиан добре си спомняше Зимата на недоволството. Тогавашният министър-председател Джеймс Калахън, който постоянно отричаше авторството на думите „Криза ли? Каква криза?“, изгуби изборите през седемдесет и девета.

— Ха-ха, Бен! Не е смешно. Реших, че е добра идея да разговарям с госпожа Дженкинс, че е правилно да постъпя така. А това не е криза.

— Ето на, стигнахме и дотам. Е, благодаря ти, че поне не го изтърси по телефона, че още утре да излезе по всички вестници.

Бен се канеше да продължи, когато блекберито му иззвъня с полученото текстово съобщение.

Вал ще се навие ли да говори за Джими? С. Дж.

Обмисли за миг въпроса. Дали идеята беше добра? Случилото се с Джими Филипс беше голяма новина и почти сигурно щеше да измести всички неприятни публикации за Джулиан от утрешните първи страници. Включи телевизора, за да изслуша последните новини.

— Джими най-вероятно ще остане в болницата през следващите няколко дни. Неговият партньор Чарлс, както и агентът му Томи Голд са постоянно до него. По-късно от полицията може би ще дадат пресконференция, на която се очаква да споделят повече за нападението. А сега ще чуем нашите репортери в болницата…

— Шефе, какво мислиш за случилото се с Джими? От „Приятен ден“ настояват за интервю с Валъри за нападението над Джими. Стивън Джеймс иска да го поеме. Това може да избие случилото се днес следобед и да бъде ексклузивна новина утре сутринта. Струва ми се, че идеята е добра, обаче не знам какво би казала Сали. Дали първо да не я попитаме?

Джулиан присви очи към Бен, който можеше да престъпи границата. Беше схванал мнението му от първия път, нямаше нужда да продължават и да го превръщат в криза. Е, не криза, очевидно не и криза, но нещо подобно.

— Не искат ли и аз да кажа нещо?

— Изглежда, че не, господин премиер. Явно, че мнението на любимата ти съпруга е много по-ценно от твоето в тоя случай.

Леко изнервен, Джулиан се изправи зад бюрото си.

— Ще се радвам, ако Валъри говори с тях, но, моля те, увери се, че няма да бъде интервюирана от Айла.

Джулиан се чудеше защо Айла не вдига телефона си. Ако не беше готова да играе играта, трябваше да забрави за достъпа си до номер 10.

Бен кимна и когато министър-председателят излезе от стаята, се обади на Стивън Джеймс:

— Здравей, друже. Имам и добри, и лоши новини.

Да, Валъри е очарована и благодари, че мислите за нея. Можем да го направим в Бялата стая. Да речем, в четири следобед? Тъкмо ще имаме време да понаучим повече за случилото се… Да, естествено, че ще бъде ексклузивно за вас, момчета… А сега и кофти новината, друже. Всичко опитах и — повярвай ми — наистина влязох в битка заради теб, човече, но се страхувам, че министър-председателят настоява Айла да вземе интервюто от Валъри. Скапана история, знам, съжалявам за това. Все едно, можеш ли да я подготвиш да бъде там до три следобед?

Бен затвори телефона, преди политическият редактор да успее да се възпротиви. Коварно се усмихна. Това щеше да научи Джулиан как се приемат съветите на Сали. Отпусна се в стола на премиера, вдигна краката си на бюрото и проследи последните новини за нападението над Джими Филипс.

52.

На следващата сутрин Валъри разговаряше с майка си по телефона от спалнята си, докато и двете гледаха интервюто й с Айла.

— Знам, мамо, и аз не мога да повярвам. Кой би постъпил така с този чудесен човек?

— Красива е, нали? Да, предполагам, че малко прилича на Туиги. Както и да е, току-що излизам от банята и седя по хавлия. Трябва да се облека, Джулиан вече излезе, а ме чакат хиляди неща за вършене. Поздрави Монти и татко. По-късно пак ще ти се обадя.

Валъри изпитваше раздразнение, докато затваряше телефона, но не беше много сигурна за причината. Майка й беше права. Айла наистина беше хубавица, но незнайно защо не й беше симпатична. Може би защото малко й напомняше за Джулия. И онова късо гащеризонче, с което се беше издокарала, никак не помогна. Може и да беше модерно, но тя винаги беше отказвала на Джесика да й купи такова и определено не вървеше една телевизионна журналистка да се появи на Даунинг Стрийт в подобно облекло. Независимо от това щеше да й изпрати писмо, за да й благодари за интервюто.

Смъкна се от леглото си и отиде до мивката, за да си измие зъбите. Изстиска паста за зъби от тубичката и спря за миг, за да се огледа добре в безпощадното огледало. Осветлението беше особено ярко в старата баня. Вероятно не беше сменяно още от времето на Чърчил. Огледа се по-отблизо. Южноафриканският тен още си личеше и тя се почувства по-щастлива от видяното. Отново започваше да възвръща контрола над живота си и постепенно добиваше по-здравословен вид.

След продължителен спор избра да не се вслуша в съвета на очарователния млад лекар в болница „Сейнт Томас“, който се беше грижил за нея след инцидента през септември. Хапчетата, които й беше предписал, си стояха в шишенцето, както и джинът си оставаше в бутилката.

Ваканцията се беше оказала крайъгълен камък за цялото семейство. Джулиан най-сетне беше дошъл на себе си след шест дълги месеца на колебание и нерешителност. Сега и двамата предпазливо вървяха във вярната посока.

Валъри потърка бузата си. Все още изглеждаше добре, но определено беше по-изтощена след изминалата година. Месеците на злоупотреба с алкохол бяха взели своето. Измършавяло лице, изпъкнали скули… Имаше нездрав вид. Поклати недоволно глава. Щеше да отнеме известно време, преди да се възстанови напълно.

Изплакна устата си и отиде до гардероба, за да избере какво да си облече, като в същото време мислеше какво да сготви за вечеря. Спря се на три четвърти панталони и овчарски пай. Това беше любимото ястие за нея и Джулиан още от първата им среща в университета и знаеше, че той ще е доволен. Направи наум списък на нужните продукти, за да ги поръча по интернет, и си сложи кашмирен пуловер „Марк Джейкъбс“.

Изборът на дрехи беше важна част от ежедневието й, особено в случаите на медийни изяви, но задушаването на кайма и лук в кухнята не изискваше подобни формалности.

Спря се пред голямото огледало на вратата на гардероба. Отдавна си беше избрала подходящия стил и бе достатъчно уверена, за да се придържа към него, все едно какво предлагаха лъскавите модни списания.

Засмя се, като се сети как само допреди два месеца щеше да е по-вероятно да изкара деня си по пижама. Отново си припомни ваканцията, която за малко да не се случи. Чудесно прекараните дни със семейството й я накараха да осъзнае каква щастливка е.

Приседна на тоалетката и се върна към сутринта, в която се беше събудила рано, видяла беше баща си да седи на балкона и му бе предложила да се разходят по брега. Слязоха на плажа, без да будят другите, и тръгнаха щастливи заедно, докато вълните се опитваха да ги изпръскат. Франк се беше поболял от тревога по нея. Тя си оставаше малкото му момиченце и той искаше да я защити. Не беше сигурен какво да каже, как да започне разговора, който бе искал да проведе с нея още преди месеци. Вървяха мълчаливо, потънали в собствените си мисли. Той усещаше тъгата й и искаше да й помогне. Но как? Продължиха да вървят по брега и най-накрая Валъри заговори първа:

— Татко, нали знаеш, че не се налага да носиш черни официални обувки на плажа? Джапанките също вършат чудесна работа.

Франк погледна краката си и трябваше да признае, че тя има право.

— Ако трябва да съм честен, въобще не погледнах какво обувам, мила. Мислех си за безценното си малко момиченце и се чудех защо е толкова тъжно. Двамата с майка ти винаги сме били толкова горди с теб, докато те гледахме как растеш и търсиш мястото си в света. Знаеш, че през годините съм научил достатъчно много, за да мога сега да те уверя, че каквото и да е това, което ти тежи толкова в момента, то ще отмине, моето момиче. Знам, че е клише, но времето наистина е велик лечител. Каквото и да те тормози, скоро ще остане само спомен. Аз съм ти баща и ще направя всичко по силите си, за да оправя нещата.

Валъри се усмихна, погледна към неподходящите му сиви чорапи и обувките, съсипани от вълните, и се хвърли в прегръдките му.

Застанал до глезените във водите на Индийски океан, франк притисна силно дъщеря си до себе си, за да я защити и да й помогне да се освободи от напрежението. Прошепна на съсипаното си дете:

— Не плачи, моето момиче, майка ти ми е приготвила още един чифт.

Валъри взе от тоалетката диамантеното си колие и се зае със сложната закопчалка.

— Нека ти помогна, любов моя.

Джулиан стоеше на вратата и наблюдаваше как жена му се облича. Макар да беше твърде отслабнала покрай предизвикателствата на предизборната кампания, тя най-сетне се връщаше отново при него. Депресията я беше обзела до такава степен, че се бе опитала да се нарани, а той не беше успял да го предотврати. Сега изпитваше облекчение, че се е върнала.

Валъри отиде при него и повдигна косата си, за да й закопчае колието, и се изненада, когато той нежно я целуна по шията.

— О, скъпи, това беше прекрасно. Мислех си да направя овчарски пай за вечеря, искаш ли?

Джулиан щракна закопчалката, намести диаманта и бавно плъзна пръста си по гърдите й, след което закачливо подръпна кашмирения пуловер с показалец.

— Разбира се — прошепна той и нежно я гризна по ухото. — Следобед имам обяд с Джудит — добави, смъкна пуловера й така, че да оголи дясното й рамо и го целуна. — Все пак трябва да призная, че точно в момента внезапно огладнях.

Валъри изгледа топло мъжа, когото винаги беше обичала. Разроши черната му коса, съвсем леко прошарена по слепоочията. Това го правеше още по-хубав.

— Обичам те.

Джулиан нежно я целуна вместо отговор и я понесе на ръце към леглото.

— Още когато те видях пред Корпус Кристи преди толкова години, си знаех, че ти си мъжът за мен.

— Единственият, скъпа моя.

Легна до нея и постави дланта си на корема й.

— Спомняш ли си тясната стаичка, в която се очакваше да се храним, да спим и да учим? И двамата бяхме ужасно нервни. Искахме всичко да е идеално.

— Спомням си, че ми донесе рози и шампанско, а аз сготвих овчарски пай. А ти изглеждаше толкова красив. Не можех да повярвам, че най-красивото момче в колежа се интересува от мен.

Джулиан се усмихна и целуна страстно съпругата си.

— Не можах да изям порцията си достатъчно бързо. Отчаяно исках да правя любов с теб. Шампанското ми даде кураж, но когато стигнахме дотам, не знаех какво да кажа, не бях сигурен дали си готова. Не знаех как да те попитам. Направо си бях глътнал езика. Спомняш ли си? Беше нервна и несигурна и каза, че съм ти първият.

Споменът накара и двамата да се разсмеят.

— Знам, скъпи, а освен това не знаех как да ти кажа, че и аз го искам. Спомняш ли си какво отговорих накрая?

Джулиан добре си спомняше, но искаше отново да чуе поканата на съпругата си.

— Припомни ми.

— Танцувай с мен, моя любов.

Джулиан повече не можеше да се сдържи.

53.

Списание „Селебрити“

Засияла като фар от несъответствия, Сади влезе в асансьора, отмени повикванията за по-долните етажи и се отправи директно към офиса си. От „медения месец“ в Кейптаун насам беше възприела много по-младежки стил, за който беше уверена, че я кара да изглежда секси. Останалите в офиса смятаха, че така прилича повече на стара коза, отколкото на яре. Днес се беше спряла на скандално къса пола, обувки с петнайсетсантиметрови токчета и свободен пуловер, всичко това в комплект с цялата бижутерия на „Конран“. Носеше и ръчен часовник „Хермес“ с двойна каишка, подарък от благодарен клиент.

— Донеси ми кафе с обезмаслено мляко, Мария. Бързо, да те няма!

От няколко седмици Сали се дразнеше на заместничката си и обмисляше да я смени колкото се може по-скоро. За нейна изненада обаче почти нямаше кандидати за поста, така че засега това си оставаше само намерение.

От своя страна Мария не успя да си намери работа чрез „Къмпани“, така че докато очакваше други възможности, се налагаше да продължи да задоволява капризите на неблагодарната си шефка. Изсмя се злобно и взе от хладилника пълномасленото мляко. Допълнителните калории вече показваха какъв носорог се крие в Сали.

— О, това изглежда вкусно. Сигурна ли си, че е обезмаслено мляко?

Тя небрежно кимна.

— Добре. Сега се връщам от обяд с Джулия и Чарли в „Айви“. Смаяна съм какви оръфляци са започнали да пускат там напоследък. Къде изчезнаха всички звезди от шоубизнеса? Сигурно са се качили на горния етаж в клуба, а ти гледай да уредиш членството ми там, Мария. Все едно, никога няма да познаеш кой беше там. Е, ще ти кажа. Един от ония бивши ръгбисти, но и с цената на живота си не мога да си спомня името му. Дърдореше за тайните милионери в телевизията, които помагали на бедняците в общежитията. Говореше прекадено силно и го чух да казва, че ако били истински филантропи, можели да помагат и без телевизионни камери. Само дето не се изсмях на наивността му. Да не е побъркан? Но да го оставим тоя. Джулия и Чарли са навити да направим материал за тях. Вижте ни колко сме влюбени. Колко съжаляваме, че разбихме сърцето на Монти, но истинската любов трябва да намери пътя си. Не е ли чудесна новата ни маса в трапезарията? Ей — такива глупости. Освен това сключих страхотна сделка с нея. Как да си слагаш грим. Десет начина да носиш сини сенки за очи. Все ми е тая, всичко, каквото реши… Говорих и с агента на Монти и направих дарение за инвалидите. Казах му, че искаме да напишем статия „Как едва не загинах“, а после да публикуваме материал с възстановка, рехабилитацията му, прохождане и връщане към щастието, и така нататък.

Радвам се да ти кажа, Мария, че и двете страни се съгласиха. Така че трябва да разгърна плана си с твоя помощ. Вземаме този, чийто материал стане по-хубав, а другия го хвърляме като гореща тухла.

Мария трябваше да признае макиавелисткия подход на шефката си.

— Нека Брайън Арис да направи и двете фотосесии. Той е страхотен и дискретен. Да няма друг с него, да е без осветител. Уреди нещата, няма значение, че ще излезе по-скъпо. Искам го. Кажи на счетоводителя цената, аз ще подпиша разходите.

Сали никога не се занимаваше с дреболии като имената на служителите си. Изправи се и махна с ръка, за да освободи Мария. Не беше сигурна кое от двете захарчета ще се продава по-добре, но тайно се надяваше, че това ще е Джулия. Така индиректно щеше да направи Валъри на глупачка, като размаже брат й по страниците на „Селебрити“. Жалко, че Шон беше такъв голям фен на Монти. Беше го водила няколко пъти да гледа как играе идолът му, но работата си беше работа. Омразата й към Валъри беше много по-голяма от притесненията й за съдбата на бившия герой на крикета.

Прехвърли материалите за броя за идната седмица и удовлетворено се зачете в материала за „Съкровищата“ на Дженсън. „Десет начина за носене на смъкнати панталони“ заемаше четири страници. Трябваше да признае, че журналистите бяха успели да вмъкнат политически профили на жените заедно с ежедневните им дела и избора им на дрехи. Джулиан щеше да е много доволен от нея.

Или поне така се надяваше. Напоследък пак се беше отчуждил, но й бе обяснил, че е заради кризата със зимната обстановка. Понякога два пъти дневно свикваше съвещания в КОБРА. Но с идването на новата година всичко отново щеше да се върне на мястото си. Валъри щеше да е история.

Сали забрави личните си проблеми, когато художественият редактор, рекламният мениджър и заместник-началникът влязоха за планираното съвещание. Тя вече имаше доста ясни идеи за предколедното издание и те трябваше да ги чуят.

— Така, ето какво съм планирала за идната седмица. Коледата е изпълнено с напрежение време за всяко семейство и в началото на януари има най-малко разводи. Искам материал за това как високите издръжки при развод окуражават златотърсачките. Позитивната дискриминация в полза на жената вече е стигнала твърде далеч и на това трябва да се сложи край.

Сали вече беше порицана от издателя за предишната й бракоразводна идея. Предвид, че бившата му съпруга го беше обрала до шушка, бе сигурна, че сега ще е много по-доволен от новата й гледна точка за разводите. А това беше и още един начин да унизи онази нахалница от Даунинг Стрийт. След развода нямаше да вземе и пени повече от това, което й се полагаше. Сали явно не забеляза изненадата на колегите си и продължи нататък:

— Снимките направете в студиото на долния етаж. Искам фотомодел, помъкнала купища пазарски торби с надписи „Уцелих десетката“, „Всичко това е мое“, „Долу лапите“ и други подобни. Заглавието трябва да е нещо такова: „Не, дами, не можете да имате всичко“.

Екипът й стоеше втрещен и отново се падна на Мария, която току-що беше се беше върнала в офиса с още едно мляко с кафе за Сали, да облече в думи притесненията на всички останали.

— Идеята е наистина интересна, Сали. Като се има предвид, че аудиторията ни се състои основно от жени, те ще приемат това с огромен интерес, нали? Имам предвид, че те така и така ще са стресирани заради наближаващите коледни празници.

— Глупости. Жените не трябва да очакват да бъдат издържани от мъжете, ако връзката им е приключила. Разводите, при които се получава висока издръжка, само учат младите жени да стават златотърсачки. Трябва да се омъжват по любов, а не за пари. Ако толкова пък не им е провървяло, да се ограничат да изглеждат добре в дрехите си на „Л. К. Бенет“, без да чакат помощ от съпрузите си. Целим се в жената от двайсет и първи век, която сама печели парите си.

Искам моделът да е младо момиче и да се усмихва. Може да е заобиколена от сватбени дрехи, но искам читателките ни да знаят, че могат да се освободят от всичко това. Не им трябват ненужни издръжки. Бъдещето е пред тях.

Мария се отчая. Тази глупачка чуваше ли се какви ги говори, знаеше ли какви хора четат списанието? Но Сали не беше приключила. Продължи да пръска отрова:

— Значи всички сме съгласни? Добре. Сега виждам, че според класацията на „Ел“ за най-добре облечени жени Мишел Обама е по-стилна от Карла Бруни, когато става въпрос за политически шик. Трябва ми нещо за абсурдния вкус към облеклото на нашата първа дама. Нещо за абсурдния провинциален гардероб на Валъри Дженсън, където „Бърбъри“ среща „Армани“ и как тя просто не може да се справи с предизвикателството. Мария, позвъни в агенциите и виж с какви подходящи снимки разполагат.

— Но нали вече правихме нещо подобно с нашия материал за Валъри?

— Да, Мария, правихме го, но така само показваме, че сме винаги начело, нали? А и не можем да оставим „Ел“ да оберат всички хвалби. Време е да направим продължение. Всички ли са доволни? Добре, трябва да отскоча до Джон Фрида. Лестър ще ми подхранва косата.

54.

След по-малко от двайсет минути Сали седеше на фризьорския стол и отпиваше чай „Ърл Грей“. По някаква причина кафето с мляко тук не беше толкова добро като на Мария. Влюбената Сали почти не забелязваше какво става около нея. Не си даваше сметка, че късата й пола е наистина скандално къса, така че всички клиентки в салона бяха разбрали, че бельото и е от „Агент Провокатор“.

Прехвърли разсеяно впечатляващата купчина списания в салона и откри, че се чуди дали отдалечаването на Джулиан се дължи единствено на напрежението на работата му. Веднага прогони тази мисъл. В Южна Африка всичко беше толкова чудесно, той й беше казал това, което тя желаеше да чуе, изпаднал в плен на сексуалното удоволствие. Отпи от чая си и за миг се зачуди защо откакто се бяха върнали в Англия, все тя се обаждаше първа или първа пращаше есемес. Добре де. Той й се беше обадил заради пенсионерката от Бъкингамшир и се бяха срещнали набързо в тайната къща. Това обаче определено не беше достатъчно. Да не би отново да изстиваше? Да не би Валъри да беше впила ноктите си в него по време на почивката им на плажа?

Сали опита да се освободи от надигащата се паника: „Не ставай глупава, това е било малко залитане, преди да стане мой завинаги!“

Отново отпи от чая си и се върна към списанието, но рязко се сепна, като видя цветната снимка на мъжа, от когото най-много се страхуваше. От страницата я гледаше бившето й гадже Ричард Хед, който умолително се беше вторачил в обектива.

— Мамка му.

Не си даде сметка, че е изругала на глас, докато Лестър не я погледна неодобрително над очилата си от другия край на салона, където се занимаваше с къдриците на някаква неизвестна благородничка.

Сали изчете статията на един дъх. В крайна сметка Ричард беше освободен. Как беше възможно това? Тези от съда какво си мислеха? Припомни си как високопоставеният банкер от Ситито не беше свикнал да чува „не“ от хората и не успя да приеме раздялата им. Първо я заплашваше по телефона, после започна да я следи от дома до офиса й, накрая придоби навика да изниква на вратата й, когато тя имаше среща с друг мъж. От това работата му страдаше и накрая го уволниха, което му даде повече време, за да се посвети на манията си. Синът й Шон се беше постарал да бъде мъжът в къщата и да защити майка си от нарастващото внимание на Ричард. Двамата дори се счепкаха веднъж на стълбите и на нея й се наложи да ги разтърве и да заплаши Ричард с голямо и тежко фенерче. Работата й като журналист я беше научила на по-добри начини за самозащита от размахването на бейзболна бухалка или — не дай си, Боже — нож.

Потрепери, като се сети как бившият й не се спираше пред нищо. Страстта му се беше превърнала в мания, която най-накрая прерасна в желание за отмъщение. Бяха го хванали и арестували в градината й, помъкнал нейни лични вещи, което доведе до намесата на съда и прибирането му за дълго. Тогава как можеше сега да е на свобода и да дава интервюта за списания? Всичките й отдавна потискани страхове изплуваха, щом продължи да чете историята. Ричард обясняваше на журналиста, че все още обичал Сали и бил уверен, че и тя го обича. Имал план за одобряване и вечеря на свещи и вече бил купил красив диамантен пръстен. Смятал да й предложи и вярвал, че тя ще се съгласи.

Сали хвърли списанието на пода, потърси телефона си, скочи от стола и изхвърча от фризьорския салон, без да обръща внимание на папараците. Беше видяла Хариет Харман в салона, но предполагаше, че фотографите са тук по-скоро заради Сиена Милър.

Въобще не обърна внимание, че решиха да се позабавляват, като я снимат с фолиото за кичури в косата, докато очакваха актрисата. Уверена беше, че никоя от снимките нямаше да види бял свят, ако папараците искаха да продадат нещо на списанието й.

Набра номера на Джулиан и видя, че ръцете й треперят. Опита няколко йога вдишвания, за да се успокои, преди да се обади. Джулиан отговори след второто позвъняване. Имаше запланувана романтична вечеря с Валъри за по-късно и не желаеше Сали да му звъни цяла нощ. Ако сега успееше да я озапти, после нямаше да го тормози цяла нощ.

— Ало, любов моя, с какво си облечена?

Сали обаче не беше в настроение за глупости. Разплака се и се обърна с гръб към фотографите, които продължаваха да снимат. Само ако знаеха с кого разговаря…

— Пуснали са Ричард. Ти каза, че ще загуби при обжалването, обаче не е загубил. Дал е интервю, видя ли?

Джулиан беше сам в кабинета си и се приготвяше за ранна вечерна схватка с лидера на либералдемократите за правото на единичен прехвърляем вот. Разстроена любовница беше последното, от което се нуждаеше. Свали очилата си и заговори успокоително:

— Сали, скъпа, не знам къде си, но чувам шум от коли. Чуй ме, знам какво става с Ричард и няма абсолютно никаква причина да се тревожиш.

Думите му никак не я успокоиха. Паниката започна да се надига в нея. Не искаше отново да се изправя срещу оня маниак.

— Но той твърди, че ме обича и че аз го обичам, и щял да ми предложи, и…

— Сали, престани! Просто млъкни и ме слушай. Няма за какво да се тревожиш. Повярвай ми. Молбата му за помилване е отхвърлена, но е освободен предсрочно заради препълването на затвора. Това е станало преди повече от месец. Интервюто е правено малко след това.

Сали обаче не разсъждаваше трезво и всеки момент щеше да изпадне в истерия.

— Стоя насред улицата, заобиколена от фотографи. Имам разни неща в косата си и Ричард може да дойде и да ми се нахвърли всеки момент, а ти ми казваш да не се тревожа, Джулиан!

Въпреки паниката тя веднага си даде сметка, че е изрекла на глас името на любовника си, и се обърна, за да се увери, че фотографите са достатъчно далеч от нея. Посрещна я нов залп от щракане на камери. Бързо се обърна отново. Джулиан се притесни, особено като чу думите й за папараците. Отново превключи в режим „довери ми се, аз съм министър-председателят“, но този път беше по-настойчив:

— Сали, онова интервю е отпреди повече от месец, както ти казах. Ричард повече не е заплаха за теб. Ще ти разкажа всичко, като се видим, скъпа. Тази вечер съм зает, но утре можем да се видим в Хампстед.

— Не, не утре, сега. Сега ми кажи, Джу… — Успя да се спре и да не изрече отново името му. — Откъде би могъл да знаеш това?

Джулиан закрачи в облицования си с дъбова ламперия кабинет. Не можеше да я остави напълно да излезе от контрол. Сали можеше да изпадне в нервна криза насред улицата в центъра на града, обградена от фотографи. Налагаше му се да направи нещо.

— Добре, скъпа, вземи такси колкото можеш по-скоро и ще се видим в Хампстед след… да речем, час.

Джулиан затвори телефона и позвъни на асистента си, за да го накара да отмени срещата му, а после се обади на Бен:

— Имам големи проблеми със Сали, трябва да се видя с нея в Хампстед. Можеш ли да ми направиш услуга и да кажеш на Валъри, че имам спешна среща в Камарата и няма да се върна за вечеря?

Бен беше ходил по-рано в апартамента им на Даунинг Стрийт и знаеше, че Валъри планира романтична вечеря за двама без алкохол. Определено не смяташе да осигурява прикритие за Джулиан и онази кучка.

— Не. Не мога да го направя, нихт, найн, но, няма да стане.

Джулиан обаче не беше в настроение да търпи сарказма му.

— Сали е научила за Дик Хед. Трябва да й обясня какво сме направили по случая.

— Ясно, отивам към апартамента, шефе. Ще се възползвам и ще изям твоята порция от страхотния пай на съпругата ти.

55.

Сали пристигна в Хампстед няколко минути след Джулиан. Изглеждаше объркана и притеснена. Той нямаше как да не забележи неподходящото й облекло и се зачуди какво ли ще направят папараците. Определено не изглеждаше изкусително. Почувства облекчение, че са тук само за да говорят, а не на романтична среща Сали остави възголямата си чанта „Мълбъри“ и ключодържателя си „Тифани“ върху масата и вдигна слънчевите си очила „Линда Фароу“ върху новата си прическа — Говори.

Джулиан я хвана за ръката и я поведе към дивана. Тя седна, кръстоса крака и го шокира, когато бельото й се показа.

— Скъпа, най-напред искам да знаеш, че си в пълна безопасност. Ричард Хед не може да навреди нито на теб, нито на Шон.

— Но откъде знаеш! Не чете ли шибаната статия, дявол да те вземе! — не се владееше Сали.

Джулиан никога не я беше виждал в такава светлина. Бен често беше говорил за остротата й, но досега беше отдавал думите му на професионална ревност. Репутацията й беше на стабилен човек, който не търпи глупости и съвестно си върши работата — качество, за което винаги й се беше възхищавал. Когато бяха насаме, тя винаги беше спокойна, остроумна, сдържана, съвършено очарователна и — разбира се — малко мръсница в леглото при поискване. Новото й лице го шокира.

— Мамка ти, говори!

Джулиан подскочи при този пристъп на ярост. Сали размаха гневно ръце и улучи кристалната лампа „Лалик“, която падна и се разби на парченца.

Джулиан беше ужасен. Нима тази подивяла жена, плюеща отрова, беше същата, с която беше искал да прекара остатъка от живота си? Какво беше станало с нея? Внезапно му се прииска да се махне оттук и започна бързо да обяснява каквото знаеше за Ричард.

— Добре, мила, добре, успокой се. Ще ти обясня… Помниш ли, когато отидохме на вечеря при Ема преди няколко седмици и трябваше малко внезапно да си тръгнем преди посланика? Сигурно си спомняш също, че малко закъсняхме на отиване. Всичко това беше заради Ричард. По време на рутинна проверка бил открит пистолет близо до дома на Ема. От охраната въобще не бяха склонни да ходим на вечерята, но след като поговорихме, се съгласихме, че рискът не е голям. За съжаление към края на вечерта в градината бил забелязан нарушител и от охраната решили, че ще бъде най-добре да се махаме оттам. По-късно нарушителят е бил задържан. Оказал се Ричард. Арестували го — продължи той — и открили в него някои незначителни дреболии. След това е бил прегледан от психиатър и е било взето решение да бъде освидетелстван. Сега е в психиатрична клиника. Най-вероятно дълго ще си остане там. Няма нужда да знаеш къде точно се намира. Само тези детайли мога да споделя с теб, скъпа, но можеш да си спокойна, като знаеш, че той повече няма да представлява заплаха нито за теб, нито за Шон.

Сали въздъхна от облекчение и се усмихна. Ужасната паника за нейната безопасност и най-вече на сина й беше отминала. Шон беше нейният живот. Толкова много беше пожертвала за него, дори връзката с родителите си. Страхът, че може да го грози опасност от страна на някакъв влюбен лунатик, я беше довел до емоционален изблик, който тя не бе успяла да контролира. А сега Джулиан отново беше оправил всичко. В този миг го обичаше повече от всякога.

— Скъпи, това е такова облекчение. Толкова много те обичам. Благодаря, благодаря, благодаря! Танцувай с мен.

Само че Джулиан не беше в настроение да прекара и миг повече в компанията й. Слисан от избухването й, той се ужаси от лицето, което се бе показало иззад маската. Паниката й беше разрушила внимателно градения образ на спокойна и отстъпчива жена. Осъзна, че едва познава тази личност, която седеше в момента срещу него. Трябваше му време да помисли.

— С удоволствие, мила, но имам ужасно важна среща в Камарата. Отложиха максимално началото й, но сега наистина трябва да побързам. Пази се. Ще ти се обадя утре.

Изправи се и тръгна към антрето.

— Не, скъпи, моля те, не си отивай. Нека да танцуваме.

Думите на Сали обаче бяха заглушени от затварянето на тежката дъбова врата.

С отмерена крачка Джулиан пристъпи на алеята и се вмъкна в чакащия го ягуар с вече включен двигател. Отпусна глава на кожената облегалка и се опита да събере мислите си. Охранителят му внимателно го изгледа в огледалото. Шефът му изглеждаше шокиран и блед.

— Добре, да се връщаме на Даунинг Стрийт, Карл, ако обичаш.

Джулиан седя мълчаливо, докато колата преминаваше през Рослин Хил, Камдън и Риджънтс Парк. Когато достигнаха площад „Пикадили“ и Джулиан видя как застиналият Ерос наблюдава любителите на театъра, които се бяха запътили към Шафтсбъри Авеню, извади телефона си.

— Кентън, здравей, тъкмо напускам къщата. Боя се, че имам лоши новини за тебе, старче. Лампата „Лалик“… Счупих я. Ужасно се извинявам, това е непростимо. Първото, което ще направя, е да изпратя някого на Олд Бонд Стрийт. Всичко ще е оправено, докато съпругата ти се върне за уикенда. Ужасно съм смутен, трябва да призная. Ще ти разкажа всичко, като се видим, например в клуб „Риформ“ идния четвъртък?

Щом се прибра на Даунинг Стрийт, Джулиан веднага се отправи към кухнята. Валъри се зарадва, като го видя, и го посрещна с прегръдка. Изненадващо, но Бен наистина седеше на масата и ядеше овчарски пай. А Джулиан беше решил, че той само се е пошегувал.

— Остана ли нещо за мен?

— Разбира се. Какво стана със срещата ти в Камарата, скъпи? — запита Валъри, докато вадеше още една чиния от стария кухненски шкаф.

— Убийствена скука. Вместо това предпочетох да вечерям с красивата си съпруга.

Джулиан я целуна и взе чинията си „Уеджуд“. Беше настоявал, че щом се налага да живеят в остарелия апартамент, поне могат да използват скъпи съдове за хранене.

— Като стана дума, нима си тръгваш толкова скоро, Бен? Няма значение, утре ще се видим с теб.

Бен неохотно прие намека и искрено благодари на Валъри за вечерята. Беше забравил колко интересна и интелигентна е тя, когато е трезва. Джулиан го изпрати до вратата. Изглеждаше притеснен.

— Какво има, шефе?

— Отърви ме от Сали. Не ме интересува как, просто я разкарай.

Бен едновременно се изненада и се зарадва. Нима това беше същият мъж, който се люшкаше между съпругата си и Сали Симпсън? Трудно му беше да сдържи радостта си при новината за неизбежното й изчезване от сцената и му се искаше да научи колкото се може повече.

— Леле, ето на това се казва неочаквана вест! Какво е станало?

— Сега не мога да ти обясня, но искам да се разкара. Тя е пълна откачалка, Бен, ти защо не ми каза?

Подчиненият му вдигна невярващо вежда при тази избирателна памет.

— Сериозно, тази вечер напълно откачи. Отмени коледното интервю за „Селебрити“. Няма да се проведе и определено не я искам на обяда в Чекърс. Само ще се пречка там.

Бен с усилие се сдържа да не затанцува жига. Не го интересуваше какво точно е станало. От думите на Джулиан стана ясно, че със Сали най-сетне е свършено. Отнело беше две години, но отмъщението беше ястие, което най-добре се консумира студено. От друга страна, той беше прагматик и си даде сметка, че отърваването от кучката щеше да изисква внимателно подготвена хореография. Спря се на вратата и се облегна на рамката.

— Добре, шефе, напълно се съгласявам с проницателното ти заключение, ако мога да се изразя така. Все пак ни предстоят едно-две предизвикателства. Например обядът в Чекърс, който може да се окаже малко опасен. Поканите вече са изпратени. Казах ти още тогава да не каниш нито нея, нито Айла, но ти настоя, шефе. Помниш ли разговора? Протече горе-долу така.

Аз ти казах „не ги кани“, а ти отговори „не, настоявам“. Помниш ли го това, шефе, помниш ли го, а?

Джулиан ядно се плесна с ръка по челото.

— Вечерята е готова, скъпи.

Валъри се появи на вратата и Джулиан осъзна, че времето за решения тази вечер е на изчерпване.

— Идвам, скъпа, с Бен обсъждаме един-два въпроса за утре. Само за момент.

— Съветът ми, шефе, е да не отменяш поканата. Измъкни се внимателно от това. Ако не ме послушаш, последиците могат да бъдат големи. И пъкълът не знае ярост като тази на пренебрегната жена. Добре, ако реши да се разприказва, можем да се справим с това. Опозиционният лидер не е в позиция да надига глас след онази история със сестра му и архиепископа. Но все пак не ми се ще да се разправям с нея, преди да е минала Коледа, ако нямаш нищо против. Карай внимателно и каквото и да правиш, се опитай да не я вбесяваш. Ще си позволя да ти цитирам лорд Байрон: „Как сладко е отмъщението за жената.“ Ако се забъркаш с нея, ще й паднеш в ръцете.

— Казано от човек, който разбира — призна Джулиан.

— Точно така. Лека, шефе, да ти е сладък овчарският пай.

56.

Айлингтън, Северен Лондон

Айла отвори вратата на малкия си апартамент и се наведе, за да вземе пощата. Прехвърли рекламните брошури и забеляза твърд бял плик. Остави ключовете в кошницата до вратата, отиде до чайника и докато чакаше водата да заври, отвори плика. Оказа се покана за обяд в Чекърс. Айла затаи дъх. Знаеше, че това е официалната извънградска резиденция на министър-председателя и че за такава покана някои журналисти бяха готови да убиват. Получаването й беше съвсем ненадейно, но пък напълно отговаряше на това, което току-що й бяха казали.

Айла се връщаше от посещение при един гледач във Фулъм. Всички момичета в студиото бяха възхитени от него. На Клер беше казал, че ще скъса с приятеля си, а на Емили видя как пътят й се пресича от тъмнокос красив непознат.

Очевидно смътните предсказания не я обезкуражиха и тя нямаше търпение да научи какво ще каже ясновидецът за любовния й живот.

След като й взе стоте паунда, той й предсказа неочаквана покана и само два часа по-късно поканата дойде. Айла веднага се зарови в бележките си, за да види какво още й предсказа скъпоплатеният гадател. „Носи червено, за да привлечеш тъмнокос красив мъж. Очаквай фойерверки под известна картина.“

Тя грабна ключовете и портмонето си и хукна към вратата. Махна на едно черно такси да спре и се отправи към етажа с дамските дрехи на „Хаус ъф Фрейзър“ на Оксфорд Стрийт. Беше видяла най-прекрасната червена бална рокля в „Коуст“. В „Дюн“ сигурно имаха и подходящи обувки. В краен случай щеше да прибегне до парите за коледни подаръци за родителите й, за да си вземе чанта и рокля от „Карън Милър“. Предстоеше нещо голямо.

Завърза панделката на тъмночервената рокля и се обърна да види отражението си огледалото на пробната. Точно според очакванията й. Той направо щеше да се влюби. Айла внезапно осъзна защо е толкова превъзбудена от поканата. Разбира се, че беше прекрасно да те поканят на обяда в Чекърс, където и да беше това, но духът й всъщност беше повдигнат от перспективата да види отново Джулиан.

Първоначално му се беше ядосала много заради начина, по който се държа с нея в самолета. Оттогава много пъти се беше опитал да й се обади, но тя бе решила повече да няма нищо с него. Как си позволяваше да се държи с нея като с парче месо? За какъв се мислеше? Може и да беше министър-председателят, но поведението му бе неприемливо.

С времето гневът й започна да се уталожва, но тогава той престана да й се обажда. Айла също не му се обади, така че прие връзката им за приключена и реши да продължи напред. Това беше и причината да отиде при гадателя. Докато си повтаряше наум предсказанията му, телефонът й иззвъня и я стресна. Зарови из чантата си, за да го намери, и с удивление видя, че я търси Джулиан. Пое си дълбоко дъх и като се стараеше да не изглежда прекалено нетърпелива, вдигна на шестото позвъняване.

— Ало, Айла е.

Няколко мига по-късно отново пусна телефона в чантата си и се стовари невярващо на дървената пейка. Джулиан я беше поканил на среща, тук във Великобритания. Беше някакъв частен адрес в Хампстед и той щеше да сготви вечерята. Щяха да я вземат от дома й в седем и да я отведат на мястото. Неприятната случка в самолета започна да избледнява в паметта й и вместо това си припомни успокоителните му думи. Зачуди се дали някъде в тази къща в Хампстед няма и някоя известна картина.

57.

Манчестър

Монти се паникьоса, но после продължи, решен да унищожи някогашния си най-добър приятел.

— Мога да ви отстъпя снимките срещу петдесет хиляди паунда. Истински динамит са и определено си струват. Читателите ви ще бъдат потресени и това напълно ще го унищожи. Петдесет бона, това е сделката. Какво мислите?

Журналистът и фотографът, които седяха в хотелската стая в Манчестър, гледаха снимките и не вярваха на очите си. Ясно се виждаше как Чарли Джоунс смърка първокласен наркотик. Кокаин. Смъркаше бялата линия от свита на тръбичка банкнота от петдесет паунда.

— Да, истински динамит, Монти. Как се добра до тях?

Журналистът на свободна практика искаше да научи колкото се може повече факти, преди да пробута златния прашец за най-висока сума. Но Монти нищо повече не каза. Вече се беше освободил от инвалидния си стол и се придвижваше с помощта на патерици, макар че дългосрочната прогноза още не беше ясна. От федерацията по крикет видимо показваха съчувствие, но бяха решили да не подновяват договора му за следващата година, докато продължаваха здравословните му проблеми. Монти отчаяно се нуждаеше от петдесет хиляди.

Мотивацията му обаче не бяха само парите. Искаше отмъщение. Как най-добрият му приятел, който трябваше да му стане кум, е откраднал момичето му? Чарли знаеше колко много означава Джулия за него. Толкова пъти беше споделял с футболиста от висшата лига своите надежди за бъдещето с единствената жена, която беше обичал. Как можа Чарли да му я отнеме, докато той се бореше за живота си? Неверието и отчаянието бяха отстъпили местата си на гнева и ненавистта и най-накрая Монти измисли план за разплата.

Първоначално Чарли се бе показал скептичен, кога то Монти му се обади и му предложи да се срещнат и да се опитат да оставят миналото зад себе си. Джулия беше против, но Чарли искаше да сложи край на този злощастен период и прие предложението. Искаше от ново да бъдат приятели, както бяха някога в училище.

Прие да се срещнат в хола на къщата на родителите на Монти. Шийла и франк се държаха малко сдържани с него и бързо отидоха до хипермаркета, докато младежите се опитваха да изгладят проблемите си.

— Единственият начин да имаш приятел, Чарли, е сам да бъдеш такъв — каза Шийла на излизане. Той наведе глава, притеснен от думите на жената, която беше съществена част от живота му през детството.

От напрежението Чарли се разприказва и от дума на дума стигнаха до времето, което Монти беше прекарал в болницата. За да избегне емоционалните терзания, Чарли насочи разговора към физическата болка, която приятелят му очевидно все още изпитваше. Седеше небрежно, подпрял лакти върху коленете си, а на китката му имаше огромен часовник „Адемар Пиге“.

— Какво вземаш, човече?

Монти се загледа в Чарли, който се беше облегнал на дивана на майка му. Отбеляза си как бившият му приятел пръскаше пари.

— Дълго време я карах на диаморфин, но в момента се опитвам да бъда само на кодеин — отговори му той. — Невинаги върши работа, но се опитвам. Не желая да привиквам към нещо твърде силно. Трябва да ти призная, че се чувствах адски скапан и ми трябваше нещо за повдигане на духа.

Отговорът беше заобиколен, но Монти искаше да го закачи на въдицата, без да прави мотивите си твърде очевидни.

— Знаеш ли какво, човече? Може би трябва да се замислиш за малко кока, на мен винаги ми върши работа. Трябва само да внимаваш за кръвните тестове след тренировка, обаче, хм, такова, това в момента май не ти е проблем, извинявай.

Монти се направи, че не е обърнал внимание на гафа. Не трябваше да губи контрол заради глупавите безчувствени коментари на Чарли. Наведе се в инвалидния си стол и се опита да говори спокойно.

— Сериозно, никога не съм вземал, не съм сигурен какво прави, нито пък как се прави, ако трябва да съм честен.

Отново се облегна назад и леко намигна. Чарли захапа стръвта. Извади от издутия си портфейл „Смитсън“ банкнота от петдесет паунда и кредитна карта. От джоба на ръчно ушитите си дънки измъкна пликче бял прах и като се наведе над стъклената масичка за кафе на Шийла, се зае експертно да оформя белите линии. Монти остана напълно неподвижен, за да не би с някое случайно движение да закрие малката камера, която беше поставил над камината, скрита зад рамката на една репродукция на „Макове“ от Ван Гог, нарисувана с маслени бои от майка му във вечерното училище.

Монти отдавна знаеше за пристрастеността на Чарли, но самият той винаги беше стоял настрани от южноамериканското изкушение. Да го види с очите си обаче беше шокиращо. Чарли обърка изненадата му с вълнение и доволен от работата си, му предложи навитата банкнота.

— Искаш ли да опиташ?

Монти замръзна. Не искаше да опитва, но беше важно Чарли да го направи.

— Ами, да, разбира се. Обаче покажи как става.

Доволен, че одобряването върви добре, Чарли рече:

— Лесно, гледай сега.

Щастливо се наведе напред и изсмърка кокаина пред скритата камера.

58.

Списание „Селебрити“

Загледана в снимките на бюрото си, Сали ясно си даваше сметка, че държи в ръцете си динамит. Щяха да гарантират високи продажби и да унищожат най-вероятно кариерата на Чарли. Той със сигурност щеше да загуби капитанския си пост в отбора.

Но както винаги основната мотивация на Сали си оставаше Джулиан. След малкия инцидент с лампата „Лалик“ той отново се беше превърнал в господин Недостъпен. Много се затрудняваше да привлече вниманието му. Как щеше да реагира, когато кариерата на мъжа, откраднал момичето на Монти, бъдеше унищожено от публикация в списанието й? Сигурна беше, че това щеше много да му хареса.

Сали прибра снимките в сейфа в кабинета си, заключи го и подписа чека. Сто хиляди паунда за изключителните права на разпространение по всички медии. Вдигна телефона, за да се обади на Джулиан, но се сети, че той невинаги можеше да говори, така че реши да му напише съобщение. Кои щяха да са най-подходящите думи, за да възбуди интереса му?

Монти хванат в крачка. Имам снимки. Ще се обадя.

Изчака две минути, за да му даде време да осмисли текста, и набра номера му. Звънна два пъти, преди да й отговори. Слава Богу, че най-сетне й беше простил за малкото избухване онази вечер. Сигурно си е дал сметка какво е преживяла, след като научи за Ричард.

Нямаше никаква представа, че вместо това Джулиан работеше по стратегия за намаляване на щетите с помощта на Бен, който се опитваше да го измъкне от потенциално турбулентната ситуация, без да се стигне до ядрен взрив. Беше се надявал, че повече няма да му се наложи да разговаря с нея по телефона, но намекът, че Монти е в беда, промени намерението му. Реши да говори, за да научи какъв е проблемът с Монти, и щеше да приключи разговора колкото се може по-скоро.

— Ало, как си? Наред ли е всичко?

Джулиан погледна часовника си и определи пет минути време за разговор. Сали забеляза, че нямаше обръщение „любов моя“ или „скъпа“. Разтревожи се.

— Здравей, Джей Джей, ужасно съжалявам за онази вечер. Надявам се да си ми простил, скъпи. Държах се като маниачка, но наистина бях ужасно притеснена за Шон. Никога не бях избухвала така.

Повечето от това беше истина, каза си тя, с изключение на последната част. Но беше мислила над поведението си и нямаше да се случи отново.

Джулиан Не се интересуваше от обясненията й. Искаше само да се увери, че с Монти всичко е наред, преди да затвори телефона.

— Няма проблем. Радвам се, че днес си по-спокойна. Какво се е случило с Монти?

Сали усети хладината му и се замисли как да изиграе хода си. Спря се на белия офицер.

— А, малко недоразумение с Чарли, не се тревожи, скъпи, всичко е под контрол. Монти ще излезе чист като новородено бебе.

След като се успокои, че с Монти всичко е наред, Джулиан не се интересуваше нито от детайлите, нито от каквото още там би могла да измисли Сали. Много му се искаше да приключи с разговора.

— Това е чудесно. Благодаря. Наистина съжалявам, обаче имам среща в Камарата и ще ми трябват десет минути, за да стигна, дори да тръгна точно в този миг. Трябва да тръгвам, съжалявам.

Безпокойството на Сали се засили. Все още нямаше „скъпа“. Ами плановете, които имаха? Защо се държеше толкова студено? Само заради тъпата лампа. Продължи да говори:

— Да, разбира се, знам, че си адски зает, скъпи, но исках да разбера дали уговорката ни за пътуването до Бейбингтън Хаус този уикенд остава. Нямам търпение да ти дам специалните коледни подаръци.

Джулиан се наведе и удари чело в ореховото си бюро. Напълно беше забравил за заобиколната стратегия, която Бен му беше разработил, според която трябваше ненатрапчиво и постепенно да представи Сали пред публиката като новата си приятелка. Прехвърли набързо плана през ума си в отчаян опит да си припомни детайлите. Изборите приключиха. Слухове за неразбирателство между него и Валъри. Опит за одобряване в Южна Африка, за съжаление неуспешен. Валъри прекарва все повече време затворена сама в Чекърс. Скоро след това е обявено намерението за развод. Минава приемлив период от време, преди Сали да се появи на първа страница на добронамерен вестник, снимана как успокоява нещастния Джулиан и двамата вървят към модерния хотел „Съмърсет“. Двама души, чието приятелство с течение на времето е прераснало в нещо повече… Джулиан и Бен наскоро бяха пренаписали изцяло пиесата, но не бяха уведомили участниците.

Мислеше трескаво. Нямаше никакво намерение да осъществи тази любовна среща и отчаяно се опита да измисли как да я отмени.

— Скъпа, но Бен не ти ли се обади? Боже мили, наистина нямам никаква представа защо въобще плащам на този човек! Трябваше да ти каже, че имаме спешна мисия в Афганистан, мила. Заминаваме още утре сутрин и няма да се върнем до неделя. Съсипан съм, любима, опитах какво ли не, за да отложа пътуването, обаче от службите за сигурност настояват да се придържаме към първоначалния план.

Сали веднага надуши нещо гнило. Внезапно отново беше станала „скъпа“ и „мила“. Какво ставаше тук? Беше профукала цяло състояние за дрехи, парфюми и кашмир. Жената, която да остане при Шон, въобще не влизаше в сметките. Синът й може и да беше на шестнайсет, но не би могла да му се довери и да го остави сам за цял уикенд. А сега Джулиан се опитваше да отмени срещата им. Как беше възможно това? Всичко беше част от плана им да се съберат. Мисълта за дългия им уикенд я беше крепила през последните две седмици, докато отчаяно се опитваше да се свърже с него. Защо сега говореше така? Нима беше избрал отстъплението като истински страхливец?

Инстинктът й нашепна веднага да прекрати разговора, но вместо това тя изрече:

— Не, не, моля те, Джей Джей, моля те, не говори така! Всичко е организирано. Това трябваше да е нашата ранна Коледа, само ние двамата. Спомни си снимката, как вървим двамата. Щяхме да си изкараме чудесно, като си говорим за бъдещето, за нашите мечти, за надеждите ни. Моля те, не отменяй срещата ни, скъпи, моля те!

Сали се разплака точно когато Бен безцеремонно нахлу в кабинета и посочи часовника си, като цъкаше театрално с език. Джулиан погледна вестниците върху бюрото си и измисли решение:

— Не плачи. Съсипан съм, че не мога да дойда, но наистина нищо не може да се направи, за да се отмени това пътуване. Трябва да наградя лабрадора Трео с кучешкия еквивалент на Викторианския кръст за храброст. Със сигурност си чела за това, любов моя? Малък палавник, трябва да ти призная. От пет години търси мини, поставени от талибаните. Много ясно, че бих предпочел да съм с теб, вместо да окичвам куче с медал, но какво да направя? Вината е изцяло на Бен.

Бен изпсува по адрес на страхливия си шеф, който използваше кучето като извинение.

— Какви са тия глупости, шефе? Просто кажи истината на старата чанта. Заменена е в полза на по-безпроблемен живот.

Джулиан го накара да замълчи, но той беше в шеговито настроение и започна да лае, после се направи на задъхан, а накрая легна на пода и поиска шефът му да го почеше по корема.

— Не е смешно — изсумтя Джулиан и му обърна гръб, стараейки се да не се разсмее. Вместо това продължи с лъжите: — Много ясно, че не поставям някакво тъпо куче пред тебе, но трябва да видя войските до Коледа, а това е най-добрият претекст, който ще осигури и максимално медийно отразяване. Снимка как закачам медала на нашийника на Трео, след като цял ден е търсил талибански бомби, е златна възможност, идеална за първа страница. Скоро ще се върна и ще се видим в Чекърс. Ще идваш на обяда, нали, скъпа?

— Да.

— Ето на, значи ще се видим там. А сега наистина трябва да тръгвам. Бен току-що влезе.

59.

Болница „Кромуел“

Джими се възстановяваше по-бързо от очакваното и лекарите бяха уверени, че ще могат да го изпишат до края на седмицата. Чарлс, който категорично отказваше да го остави сам в болницата, изглеждаше уморен и измъчен. Томи идваше всеки ден и беше отменил няколко планирани посещения в Лос Анджелис, докато Джими не се оправеше. Всички, най-вече полицията, искаха да разкрият отговорника за побоя на телевизионната звезда. Въпреки настояванията им обаче Джими продължаваше да твърди, че не може да си спомни нищо от нападението.

В началото лежеше неподвижен, но с нарастващо безпокойство между белите памучни чаршафи. Все повече и повече се дразнеше от дежурните усмивки на сестрите и миризмата на дезинфектант. И макар да не знаеше имената на нападателите си, много добре знаеше кой стои зад самата атака. Докато тялото му се възстановяваше, Джими използваше времето, за да подготви отмъщение. Знаеше, че Чарлс и Томи най-сетне ще трябва да го оставят сам по-дълго от няколко минути и тогава щеше да действа. Моментът беше настъпил.

Взе мобилния си телефон от нощната масичка, скри номера си и се обади. Отговориха му почти веднага:

— Да, кой е? Зает съм.

— Здравей, Бен, предполагам, че очакваше обаждането ми. Мисля, че ще е добре да се видим.

Бен веднага позна гласа му, но нищо не каза. Погледна към Джулиан, който внимателно четеше докладите. Винаги беше трудно да се отгатнат въпросите на парламентарните членове от другите партии. Нямаше нищо по-неудобно от това да те уловят неподготвен с неочакван въпрос отляво. Щеше да е зает поне половин час.

…… Бен му прошепна „Гейл е“, завъртя очи, притисна телефона до ухото си и излезе от кабинета. Отправи се към градината и в продължение на минута мълча. Джими беше готов да го изчака. Бен проговори най-сетне:

— Сериозно, кой се обажда?

Беше учуден, че Джими знае телефонния му номер и се опита да спечели време, докато разгадае тона му.

— Някой с три счупени ребра, разбит нос и подути очи в цветовете на дъгата. Лежа в болницата от една седмица. Ако не искаш да разговаряш с мен, Бен Уотсън, аз ще си поговоря с вестниците и полицията.

Джими знаеше, че с агресия нищо няма да постигне, и заговори с по-мек тон. Все още му трябваха парите на Бен, но сега държеше и хляба, и ножа. Ако не му платеше, щеше да разкаже всичко на полицията.

— Виж, съжалявам, че те помолих за помощ, но не знаех към кого да се обърна. Казах ти, че имам дългове от хазарт, и знам, че имаш пари. Мислех си, че би могъл да ми помогнеш в името на доброто старо време. — Затрудняваше се да диша заради болката в ребрата и млъкна, за да се изкашля. Болеше го ужасно. — Вместо това твоите източноевропейски биячи ме смазаха от бой.

Бен чу достатъчно.

— Трябвала ти помощта ми, я не ме разсмивай. Опита се да ме изнудваш с онази снимка. А сега се разкарай и повече да не си ми се обадил.

Осъзна, че говори твърде много, и прекъсна обаждането, беше твърде късно. Джими бе записал всяка дума.

60.

Чекърс

Доминик и Джесика Дженсън въобще не бяха ентусиазирани, че ще трябва да ходят на обяд с представителите на пресата в онази задушна трапезария в Чекърс. Добре де, на Керъл Тачър може и да й е харесвало, но просто не беше толкова яко. И двамата се бяха намръщили, за да се отърват от невъобразимата досада да си разменят любезности с хора, които нито ги интересуваха, нито пък им бяха познати. Освен това знаеха, че и майка им няма да бъде възхитена да присъства на събитие, организирано от „чичо Бен“.

— Защо трябва да ходим? Знам, че и ти не желаеш да ходиш, мамо, така че не ни карай и нас. Защо вместо това не отидем някъде и не оставим татко да се оправя със скучното си събиране?

— Не се опитвай да клинчиш, младежо. Имаш си достатъчно проблеми заради поведението си в училище.

Джулиан се дразнеше от глупостите на сина си. Едва снощи се беше върнал от изтощително пътуване до Афганистан, за да награди Трео с орден или „да закачи медал на псето“, както се беше изразил Бен. Беше изморен, очакваше го натоварен ден и не беше настроен да търпи капризи. Обядът беше много важен, благодарност към журналистите, които го бяха поддържали по време на кампанията. Вече беше отлаган два пъти и най-сетне се бе превърнал в коледен обяд. Децата трябваше да присъстват и толкова.

Доминик се намръщи на баща си, престана да си играе с кожената си гривна и се отправи към огромния американски хладилник в търсене на закуска. Джесика тъкмо беше станала и се присъедини към брат си в кухнята.

— Да, Доминик е прав. А и все едно ти не можеш да ни накараш. Катрин Блеър никога не е ходила. Нито пък Юин или другите двама. Защо трябва да сме там? Не е честно.

Джулиан беше готов да избухне, когато Валъри се намеси. Нея много повече я биваше да се справя с тийнейджърски настроения. Потупа изнервения си съпруг по ръката и пренебрегна бунта на младите, като изчака следващия ход в тази триизмерна семейна партия шах.

— Сериозно, мамо, наистина го мисля, няма да ходим, и двамата.

Джесика затвори хладилника и застана до брат си, който веднага обви ръка около раменете й, демонстрирайки семейна солидарност. Валъри продължи да не им обръща внимание и се съсредоточи върху неделните вестници.

— Скъпи, видя ли това в туристическата рубрика на „Мейл“ за шестте неща, които човек трябва да направи в Оксфорд? Споменават „Агнето и знамето“ на „Сейнт Джайлс“. Спомняш ли си? Там ходихме на първата си двойна среща с Рупърт и Джени.

Двамата се усмихнаха един на друг, като си припомниха университетските си дни, и седнаха заедно да прочетат останалата част от статията. В другия край на кухнята децата им продължиха да се бунтуват.

— Мамо, слушаш ли ме?

Джесика вече подскачаше, обула чисто новите си ботуши „Ъг“. Слагаше ги за пръв път откакто Бен й ги беше подарил за Коледа.

— Да, мамо, чуваш ли Джесика?

Децата се надяваха, че политиката им „разделяй и владей“ може да свърши работа, ако се съсредоточат само върху майка си. Валъри беше напълно наясно с положението, но продължи да не обръща внимание на недоволството им.

— О, скъпи, виж, пишат и за музея „Питс Ривър“. Спомняш ли си колекцията им предмети от пътешествията на капитан Кук?

— Хмм, не мога да се сетя…

— Точно до музея по естествена история. Сети ли се?

Джесика вече не издържаше. Измъкна се изпод ръката на брат си и се понесе към вратата, последвана от Доминик. И двамата доста неоснователно бяха решили, че демонстрацията ще им донесе победа, но докато стигнат вратата, се разколебаха.

— Да сте готови до дванайсет и половина, деца, ако нямате нищо против. Гостите идват точно в един. И не забравяйте да се измиете зад ушите, особено ти, сине.

Доминик и Джесика доста неохотно признаха поражението си и възмутено излязоха, като оставиха майка си да разчисти след закуската. Джулиан се разсмя и изръкопляска на съпругата си. Целуна я сърдечно и се отправи към кабинета си, за да се приготви за телефонния разговор с американския президент относно положението в Афганистан.

61.

Облечени подходящо за неделния обяд, Джесика и Доминик слязоха по застланото с килими стълбище. Майка им ги чакаше долу, за да ги поздрави. Джесика изглеждаше чудесно в роклята си от „Ралф Лорен“, подарък от баба й Шийла. Беше доста по-скъпа, отколкото баща й бе сметнал за нужно, но Шийла винаги глезеше внуците си за Коледа. Монти й беше подарил красива шнола, която да отива на роклята, а Джесика си беше сложила и малко грим. Баща й едва ли би одобрил, но той все още разговаряше с американския президент, така че нямаше думата. Валъри си каза, че дъщеря й изглежда чудесно. Доминик беше решил да поддържа бунта, облякъл тениска „Холистър“.

— Баща ви ще се гордее с вас, деца. Помнете: бъдете очарователни, учтиви и предлагайте на гостите да разгледат Дългата галерия. Дневникът на Нелсън винаги събужда интерес, а един-двама може и да са си написали домашното и да поискат да видят спомените на Оливър Кромуел. Знаеш ли къде са, Джесика? Добре. Усмихнати, любезни, но помнете, че повечето са журналисти и не бива да им се доверявате. Никакви лични разговори, никакви разговори за семейството. Както дядо ви все повтаря, „ако се съмняваш, кажи не“.

Децата неохотно кимнаха.

— Чудесно. За обяд има пиле, Джесика, любимото ти, а готвачът приготвя хляб и маслен пудинг специално за теб, Доминик. Това определено заслужава поне да си пооправиш тениската.

Той се ухили на майка си. Ако учителите му умееха да убеждават като нея, животът би бил много по-лесен.

Поръчката на Валъри не беше предизвикала никакво учудване в кухнята на Чекърс. Пиле, следвано от хляб и маслен пудинг седмица преди Коледа, вместо традиционния обяд с всички подходящи гарнитури определено беше необичайно, но тя знаеше, че на децата това ще им хареса. Както винаги от персонала бяха доволни да изпълнят молбата й. Желанията на премиера и семейството му бяха заповеди за тях. Персоналът беше набран от хора от армията, флота и военновъздушните сили и превръщаше Чекърс в уютен дом за семейство Дженсън, които съответно оценяваха вниманието. Ако не се налагаше и да забавляват гости, животът в Чекърс щеше да е идеален, каза си Валъри.

Проверката на децата приключи и само след няколко минути преди първите гости да се появят, Доминик и Джесика се отправиха към кухнята. Уж смятаха да видят обяда, но в действително искаха да се скрият от тъпите скучни гости. Валъри примирено сви рамене. И тя не очакваше приема с нетърпение, но много от поканените бяха оказали голяма помощ по време на кампанията и тя знаеше, че е наложително да се осигури по-нататъшната им подкрепа. Но пък да се прави на любезна с онези, които се бяха отнесли зле със съпруга й, щеше да се окаже трудно.

Безспорно Джулиан не се беше представил добре на лидерския дебат. Някои вестници се бяха възползвали да се нахвърлят върху съпруга й не само с професионални, но и с лични аргументи. Повечето от тях би могла да преглътне, но имаше и такива, които бяха прекрачили границата. Искаше й се да ги предизвика, но Бен я беше посъветвал да се въздържа. Той от собствен опит знаеше, че това само ще доведе до още негативни статии.

Все пак Валъри беше решила да си поговори с един колумнист, който постоянно пишеше срещу нея. Добре, може и да беше в парцал, който напоследък бе доста изпаднал, но той беше стигнал твърде далеч с жлъчта си и това бе разстроило майка й. Ако не се появеше, за което Бен сигурно се беше погрижил, тогава щеше да поговори с редактора.

Усетила, че се напряга, Валъри се отправи към бара, за да си налее сода с лимонов сок. Концентратите обикновено бяха прибрани, за да не я изкушават, но не и сега, заради очакваните гости. Поколеба се за момент, но тъй като нямаше нито следа от Джулиан, Бен или децата, тя усети, че е готова да се поддаде на изкушението. Протегна ръка към бутилката джин, но си спомни предупрежденията на Бен и избра водка.

Наля си доста голямо количество, прибави много лед и тоник и много бавно разбърка питието. Остави коктейлната лъжица върху сребърния поднос и дълго се колеба, борейки се с изкушението. От два месеца не беше пила, сега ли трябваше да започне? Но желанието да остане трезва не беше толкова силно като необходимостта да издържи до края деня.

Отпи и въздъхна, когато мехурчетата от тоника погъделичкаха носа й. Ледената течност бавно слезе надолу и Валъри почака магията на алкохола да подейства. След няколко секунди се почувства по-спокойна. След толкова месеци въздържание водката бързо си свърши работата и скоро се почувства леко замаяна. Самоувереността й обаче нарасна и тя жадно вдигна чаша.

— Мамо, гостите скоро ще дойдат. Може ли да си налея кола?

Доминик и сестра му се бяха върнали от кухнята малко по-рано и бяха видели как майка им си приготвя питие. Паникьосаха се и не знаеха как да постъпят. Баща им още говореше по телефона с Вашингтон, когато тя отпи първата глътка. Джесика хукна да търси Бен, докато Доминик се приближи колкото се може по-небрежно. Високият над метър и осемдесет младеж със спортна фигура нежно обви с ръка деликатните рамене на майка си.

— Извинявай, че отидохме в кухнята, мамо. Джесика е виновна.

И двамата се разсмяха при нелепото обвинение към сестра му, и Доминик прегърна още по-здраво майка си.

— Мамче, искам само да знаеш, че ние много те обичаме. Я ми кажи пак какво трябва да правим днес?

Неизречените думи на сина й бяха повече от ясни и Валъри го потупа по гърдите. В това време Джесика се върна с Бен. Алкохолът имаше чудесен ефект, но не можеше да се сравнява с любовта и подкрепата на семейството й.

Бен намигна на децата. Бързите им действия определено бяха спасили положението.

— Така, да ви кажа какво ни предстои. Главните редактори на „Нюз ъф дъ Уърлд“, „Сънди Таймс“, „Инди“, „Гардиън“, „Файненшъл Таймс“, „Сън“, „Телеграф“, „Мейл“, „Експрес“ и „Стар“ заедно с политическите редактори. Един-двама редактори на списания, завеждащите на новините на по-големите телевизионни компании. Хората ще бъдат много и по тази причина сме наредили масата в Големия салон.

Бен се надяваше да продължи отпечатването на статии в пресата и в седмицата преди Коледа. Всичко започна добре със снимката на Джулиан, който награждава Трео с кучешкия викториански кръст за храброст, което пък се беше появило по първите страници на всички вестници, дори и на „Файненшъл Таймс“. Освен това Бен беше планирал и снимка на Джесика, която се крие зад дивана в кабинета на баща си, докато той седи на бюрото, затънал в работа. Сантиментално, но беше свършило работа с президента Обама, който се беше снимал в Овалния кабинет със Саша, която се крие от него. За щастие разполагаха с официалния фотограф на Белия дом и той успя да улови сладкия момент, без Джулиан да трепне от светлината на светкавицата.

Може би щеше да успее да осигури и снимка на Джулиан с Доминик, докато развалят елхата на Дванайсетата нощ, което щеше също да е изстрел в десетката. Днес обаче трябваше да се погрижи децата да не станат жертви на журналистите.

— Внимавайте с приказките за семейството, деца. Например можете да казвате, че баща ви е помогнал да украсите елхата, че очаквате с нетърпение да изкарате Коледа заедно, че сте си играли на снега, чичо ви Монти се оправя, ей — такива неща, но когато се съмнявате…

— Казваме „не“! — извикаха децата и всички избухнаха в смях.

Това беше идеалната сцена за посрещането на първите гости, които тъкмо пристигнаха и веднага им бяха подадени чаши с шампанско. Бен беше предложил на шефа си да се спрат на умерено скъпото „Кава“, така че да не се появят заглавия „Премиерът харчи парите ни за шампанско“, но Джулиан не се съгласи. След малък спор решиха той да плати шампанското от собствения си джоб. Това щеше и да е добра история за вестниците, които можеха да подчертаят, че премиерът се грижи за държавните разходи, като в същото време нямаше да се налага да пият боклук.

Обикновено гостите бяха посрещани в стаята „Хотри“, но при толкова много поканени днес Валъри беше решила, че Големият салон ще бъде по-добро място, особено с великолепната коледна елха. Хората ставаха все повече и Бен скоро се отдели, за да разговаря с току-що пристигнал редактор от Флийт Стрийт и семейството му. Децата решиха да останат заедно, за да могат да приклещят всеки неочакван враг, така че Валъри тръгна сама сред гостите. Чувстваше се леко замаяна, но се контролираше и придържаше чашата си, като от време на време отпиваше от слабото питие. Видя как Бен отчаяно се опитва да привлече вниманието й. Искаше да я запознае с някаква телевизионна шефка, само че тя беше достатъчно далеч, за да се направи, че не го вижда как й маха. Може и да беше любезна с него, обаче щяха да са необходими повече от две мили думи, за да прости на омразния дребен мъж предишните прояви на неприязън. Запъти се към редактора на „Таймс Литъръри Саплимънт“, който й беше стар приятел от времето, когато тя беше в издателския бизнес.

След като не успя да привлече вниманието на Валъри и остана сам с телевизионната шефка, която за негово удобство се оказа и последен шеф на Джими Филипс, Бен се възползва от възможността да поведе поверителен разговор:

— Ужасна е тази история с Джими. Как е той? Коледното му шоу ще се проведе ли?

Пади Фрейт не харесваше особено Бен Уотсън, но не можеше да се измъкне. След като Валъри не дойде при тях и никой друг не се присъедини към разговора им, прие съдбата си поне за следващите няколко минути.

— Да, всички бяхме ужасно шокирани от станалото. Но той се оправя изключително бързо и се надяваме, че ще се възстанови достатъчно, за да завърши коледното издание. Ако до вторник го имаме като постпродукция, ще успеем да го излъчим на Коледа. Сега стискаме палци. Той е важна част от празничната ни програма. Без него няма да е същото.

— Леле, Пади, ти наистина си невероятен шеф. Мога ли да дойда да работя за теб? Невероятно е, че проявяваш такова разбиране, особено след онази дребна неприятност, в която Джими се забърка.

Бен беше хвърлил въдицата и въпреки опита си Пади веднага захапа стръвта.

— Извинявай, каква дребна неприятност? За какво говориш, по дяволите?

„Фасулска работа“ — каза си Бен и се приготви за финалния си удар:

— О, стига, явно не си знаела. Божичко, много се разприказвах. Не ми обръщай внимание.

— Бен, какво трябва да знам? Ако е свързано с моя телевизионен водещ, по-добре ми кажи, моля те.

Бен се огледа като истински инспектор Клюзо, след което хвана Пади за лакътя и я придърпа към себе си.

— Знам, че от един от вестниците душат наоколо и предположих, че във вашия пресофис няма как да не са наясно. Мисля, че планират историята за коледната вечер.

Пади не знаеше дали да му вярва, но искаше да разбере какво се опитва да й внуши.

— Какво смятат да пишат? Какво се предполага да е направил Джими?

Бен заговори с тона си „повярвай ми, аз съм специалист“.

— Продавал е обиколки из студиата ви, Пади, по два бона всяка, плюс допълнително разкрасяване за дамите. Според статията е направил вече към сто бона.

Пади беше уверена, че това не може да е вярно. На Джими му се плащаше цяло състояние. Защо би паднал дотам, че да се прави на екскурзовод? Но след фурора с телефонните връзки, когато телевизионните канали бяха глобени и трябваше да изплатят милиони на недоволните си зрители, не можеше да си позволи риска от още един скандал. Трябваше да научи повече.

— Не мога да повярвам. Как би могъл да научиш за това, Бен, дори да беше истина?

Бен потупа носа си. Знаеше, че му е паднала в ръцете, и се приближи още повече до нея, като много усърдно се стараеше да не се усмихне.

— Виж, Пади, ще ти кажа какво знам, но трябва да обещаеш, че няма да казваш от кого си го чула. Става ли?

Тя кимна.

— Значи Джими е хванат, когато някакъв драскач от вестника му платил над два бона за една от обиколките. Изглежда, че е заснет с камера. Щом го заковали, се опитал да се измъкне. Явно им е казал, че си му разрешила, но ще затънеш здравата, ако директорът научи. Оня, с когото разговарях, каза, че според Джими и ти взимаш от парите. Не знам обаче как смятат да опишат това във вестника. Единствената причина, заради която знам това, Пади, е защото Джими много глупаво се опита да ме забърка, като ме попита дали не мога да организирам неофициална обиколка на Даунинг Стрийт. Ами не, не мисля така. Е, аз му казах, че е идиот и да ми се разкара от главата.

Пади беше ужасена.

— Ужасно съжалявам, че трябваше да го чуеш от мен. Наистина си мислех, че си в течение.

Работата беше свършена. Бен я потупа утешително по рамото и се отдалечи. Пади отчаяно затършува в чантата си, за да открие айфона си и хукна към вратата, като в гнева и объркването си дори не се сети да се запита защо вестникът, натъкнал се на такава бомба, все още не я е отпечатал.

Валъри видя как Бен се хили, докато една добре облечена жена тичешком се отдалечава от него. Водена от желанието да не бъде разхождана наоколо като наградено прасе на панаира в Глостър, тя се обърна толкова бързо, че дори Лени Гудман би останал впечатлен, и се отправи към две жени, които стояха и се любуваха на „Лъва и мишката“ над огромната камина. Смътно ги разпозна, особено по-младата. Не беше ли онази репортерка от „Приятен ден“, която бе дошла на Даунинг Стрийт за интервю след нападението над Джими Филипс? Валъри глухо изстена, като видя облеклото на момичето. Носеше бална рокля в крещящо червено, с голи рамене и беше обута с лъскави червени обувки с високи токчета, които й напомниха за обувките на Дороти от „Вълшебникът от Оз“. Ансамбълът се завършваше от пурпурна чантичка. Бедното дете, сигурно му беше отнело цяла вечност да избере това, което смяташе за подходящо облекло за обяд с министър-председателя. Освен това приличаше на статистка от „Брилянтин“.

Колкото и да беше невероятно, но по-възрастната жена изглеждаше дори още по-нелепо. Коя беше тя все пак? Макар Валъри да разпозна в модела „Прада“, никога не беше виждала да се носи толкова късо. Нейният моден наставник все й повтаряше: „Няма значение колко са хубави краката ти, никога не носи мини, след като минеш четирийсет.“ Тази жена тук съвсем определено трябваше да чуе съвета му.

Валъри не можеше да си обясни защо жените стоят изолирани; не знаеше, че едната не познава никого, а другата не понася никого. Реши, че става въпрос за проява на социална несигурност, затова тръгна към тях.

Сали отпи още една голяма глътка червено вино. Беше вбесена. От десет минути стърчеше до тази малка пикла от телевизията. Последното, от което имаше нужда, беше беседа с идиоти. Трябваше да се види с Джулиан. Налагаше се да говори с него и да разбере защо я избягва. Искаше отговори. За да минава времето, докато той се появи, остана с момичето.

— Очарователна картина, нали? Представлява баснята на Езоп и е от Рубенс, но и Чърчил е рисувал отгоре й. Била е окачена доста високо на стената и Чърчил решил, че мишката е твърде малка. Според слуховете веднъж късно вечерта извикал да му донесат боите и макар да бил пийнал, се качил на една стълба и направил мишката по-голяма.

Айла въобще не се заинтригува от историята. Отчаяно искаше да види Джулиан. Вечерята им в онази впечатляваща къща в Хампстед беше великолепна. Не я беше приготвил той, а в кухнята имаше някаква си лейди Сиф[1]. Сигурно беше от тузарските му приятели. Айла така и не я видя, но определено готвеше добре. Джулиан беше нежен, внимателен и отзивчив и дълго се извинява за поведението си в самолета. Този път беше много по-вежлив и страстен. Айла си тръгна с впечатлението, че всичко отново е наред.

На път към резиденцията получи съобщение от него, в което предварително се извиняваше, че може би още ще говори по телефона с американската президентка. Освен това й писа, че се надява да носи бельото от „Ла перла“, което й беше подарил. Дръзко съобщение от министър-председателя, който в момента разговаряше с президента на Съединените американски щати. Това определено си заслужаваше да си го запази на компютъра. Този път може и да беше любов, но нямаше нищо лошо човек да си направи малка застраховка просто за всеки случай.

Когато лелката се залепи до нея, Айла се огледа. Зачуди се дали не стои точно там, където беше стояла Виктория Бекъм по време на посещението си в Чекърс. И Лорейн Кели беше идвала тук. Страхотно, нали? Нямаше търпение да разкаже на майка си. Жената обаче започваше да й лази по нервите; никак не й харесваше. Но коя беше тя все пак? Добре де, по-добре да я попита нещо.

— Как сте?

На Айла нямаше как да й е по-безразлично. Видя, че устните на жената мърдат в отговор, но й беше все едно какво казва.

— … най-продаваният моден седмичник в страната. Със сигурност го знаете?

— Да, да, разбира се, „Селебрити“. А вие с какво се занимавахте там?

— Току-що ти казах, сладурче, редакторът съм. Не ме ли слушаше?

Айла си помисли, че тази редакторка, на която още не беше разбрала името, е твърде надута. И какво като е редактор, нали всички бяха тук да видят министър-председателя?

Сали също се дразнеше и се отегчи до смърт от тази фриволна необразована госпожичка. Какво правеше такава като нея на толкова престижно събитие? Първо Майкъл Грифтън заявява, че смята да се отърве от нея, а после я праща да отразява официалната премиерска визита в Южна Африка. Сега пък присъстваше на най-лъскавото събитие за сезона. С кого се познаваше? Сигурно доеше някой човек с власт. Най-вероятно Бен.

Сали отпи още една голяма глътка вино и поглед на над рамото на Айла към входа. Отчаяно искаше да се спаси, но тъй като нямаше други гости достатъчно наблизо, за да се включат в разговора, й се налагаше да остане. Подаде на сервитьора чашата си, за да й долее риоха, и реши, че може да изпъкне с още факти за къщата.

— Мисля, че по време на войната за Фолклендските острови Маргарет Тачър е провеждала тук военните съвещания, за да държи всички под око.

— Това е било доста отдавна. Още дори не съм била родена.

Ето на. Сали беше дотук. Хлапачката дори не беше хубава с изрусените си кичури и нелепия си вкус за облекло. Ако Бен спеше с нея, му трябваха очила. Изгледа я унищожително и се накани да я остави на съдбата й, когато се появи най-лошият й кошмар.

— Здравейте, дами. Извинявам се, но на съпруга ми му се наложи да закъснее. Не би трябвало да се бави дълго. Е, дами, кажете ми, откъде се познавате с министър-председателя?

О, не, не и тя! Сали беше решила да избягва Валъри на всяка цена, а сега тя стоеше пред нея и препречваше пътя й за отстъпление. Вече се беше изнервила да чака Джулиан да се появи и беше замаяна от алкохола. Имаше нужда от малко свеж въздух. Тъкмо се канеше да излезе отвън на моравата, където някога беше гледала как Джон и Фрейзър Браун играят футбол, докато тя интервюираше майка им. Как можа да не забележи Валъри по-рано. Отново й се наложи да отпие от виното.

Е, щом й се налагаше да води идиотски разговор с жената, която заемаше мястото, което по право се полагаше на нея, значи щеше да я кара направо.

— Запознах се с Джулиан преди две години в галерия „Саачи“. Оттогава се разбираме отлично. Наистина много, много добре. Мисля, че е честно да призная, че съм негово доверено лице.

Валъри за коя се мислеше да обикаля наоколо като господарката на имението и да разговаря със себеподобните си? Е, доста грубо събуждане я чакаше през идните дни, когато Джей Джей се появеше и дойдеше в обятията на Сали. Това вече щеше да смачка фасона на Валъри.

Айла долови враждебността в думите на Сали, но реши, че е заради заяждането им отпреди малко. Малко се притесняваше да води любезен разговор с първата дама и се ужасяваше, че тайната й може да се прочете на лицето й.

— Здравейте, госпожо Дженсън, радвам се отново да се видим. Благодаря, че се съгласихте за интервюто за Джими Филипс. Запознах се с господин министър-председателя точно преди изборите. Бях нощна смяна на Даунинг Стрийт, когато той излезе и обяви датата.

— О, да, Айла, спомням си. Голям шум се вдигна тогава. Редакторът ти сигурно е бил много впечатлен от репортажа ти. Това как се отрази на рейтинга ви?

Думите на Валъри означаваха, че е запозната с доста неща. Знаеше колко влияят рейтингите върху водещите. Айла въздъхна от облекчение. Явно на челото й все пак не беше татуирано A3 СПЯ СЪС СЪПРУГА ТИ. Почувства се по-спокойна, нарасна и увереността й, че ще успее да запази в тайна страхотния секс, който двамата с Джулиан бяха правили само преди няколко дни. Канеше се да отговори на въпроса на Валъри за рейтингите, но Сали сприхаво се обади:

— Всъщност мисля, че подкрепата, която моето списание оказа на министър-председателя по време на предизборната кампания, беше доста по-впечатляваща от обявяването на датата. Да съобщиш пръв историята е интригуващо, но номерът е да задържиш вниманието до края, млада госпожице. В продължение на много дълги часове работих здраво с премиера, за да излъскам публичния му образ. Узнаването на датата беше лесната част, мила.

Сали продължаваше да набира скорост. Нямаше да позволи тази тъпа малка невежа да бъде хвалена от другата не по-малко глупава жена. Нима не знаеха, че скоро на тези партита щяха да се надпреварват да снимат нея? И двете ги очакваше голям шок.

Айла се изчерви като роклята си. Тази стара чанта защо беше толкова изнервена? Шефът й беше останал много доволен от репортажа й. Е, може би не чак толкова, както когато го беше забавлявала само по най-хубавото си бельо „Ла сенца“, но все пак. Пък и онази първа среща с премиера и последвалият ексклузивен репортаж бяха дали на майка й поводи да се хвали пред Тони и Гай.

Валъри също се смути от агресията на гостенката. Като забеляза объркването на Айла, реши да се намеси:

— Е, не знам, мисля, че съобщаването на датата за изборите е в резултат на усърдието на Айла да си осигури достъп до министър-председателя.

Сали се изсмя подигравателно и разля малко вино върху роклята си. Този разговор беше пълен абсурд. Така не биваше. Повече не беше в състояние да сдържа яда си:

— О, нима? Така ли мислите, госпожо Дженсън? Защото, честно казано, аз въобще не смятам така. Ще откриете, че никой няма по-добър достъп до съпруга ви от мен. Нито вие, нито Бен — или Ам-Гъл, както предпочитам да го наричам, — нито който и да било друг. Искам да ви кажа, че никой няма такъв достъп до съпруга ви като мен.

Беше повишила глас и привлече вниманието на другите гости. Бен стоеше като закован в другия край на залата, имаше чувството, че не може да помръдне краката си. Когато видя, че жените се събират, не беше сигурен дали присъствието му ще помогне, или само ще навреди, така че най-глупаво реши да изчака. А сега вече беше твърде късно.

Слисана от агресията и последвалата сцена, Валъри поиска да успокои вбесената жена. А и как така никой нямал по-добър достъп до съпруга й от тази дърта овца, докарана като младо агне?

— Мисля, че трябва малко да се успокоите. Ъ… Съжалявам, но не знам името ви…

Сали беше на път да получи припадък. Въобще не я интересуваше дали моментът е подходящ. Опитите да се контролира пропаднаха. Яростно размаха ръце и разплиска виното си, когато започна да крещи. Думите заизлизаха малко по-неясни, отколкото би искала.

— Сали, името ми е Сали Симпсън. Скоро ще съм госпожа Сали Дженсън, както сигурно ще откриеш. Джей Джей ще се разведе с теб и ще се ожени за мен. Заедно сме почти откакто се срещнахме за първи път. Той не обича теб, обича мен и ти нищо не можеш да направиш. Ще ви зареже, теб и тъпите ти деца, веднага след Коледа. Прави се на домакин днес, защото оттук нататък с тази задача ще се заема аз. Всички ли чухте това? Оттук нататък ще е моя работа. Следващия път, когато дойдете тук, аз ще бъда домакинята, така че се постарайте да сте любезни с мен, мамицата ви, защото иначе ще ви дам да се разберете!

Валъри стоеше като вцепенена до камината, толкова беше шокирана, че не забеляза как кръвта се отцежда от пламналото допреди малко лице на Айла. Останалите гости се втрещиха и започнаха бавно да се приближават до трите жени, и постепенно оформиха полукръг. Съвсем наясно с присъствието на публиката, Валъри се втренчи в Сали и прошепна:

— Не знам какво се надявате да постигнете с това избухване, но ви моля да се въздържате от ругатни и да спрете с това веднага. Излагате се! Не вярвам на безумните ви обвинения и се боя, че трябва да ви помоля да си тръгнете незабавно.

Тя замълча и тръгна към Сали, за да я хване за лакътя и да я изведе навън, преди пак да се е разкрещяла. Сали обаче вече беше изгубила всякакво чувство за мярка. Джулиан чу суматохата от първия етаж и се втурна към парапета над Големия салон точно навреме за финала.

— А, не ми вярваш, така ли? Ами откъде да започна? Помниш ли как се печеше на плажа в Южна Африка и страдаше за съпруга си, безмилостно задържан по държавни дела в Кейптаун? Нека ти кажа, госпожо Дженсън, че докато го чакаше и се надяваше, той се забавляваше с мен във великолепен апартамент с изглед към Тейбъл Маунтин!

В залата се чуха ахвания, прекъснати от писъците на Айла:

— Не, не е вярно! Не е вярно! Това е долна лъжа! Беше с мен на сафари. Каза, че е преживял най-хубавия секс.

Бавно и последователно Валъри огледа насъбралите се, а после вдигна поглед към парапета, където видя съпруга си да стои вцепенен с изписани на лицето отчаяние и ужас. Тя се постара да остане спокойна и се огледа за Доминик и Джесика. Видя, че икономката бързо ги води нагоре по стълбите. Това беше добре.

Остави чашата си и изгледа първо истеричната Сали, а после разхлипаната Айла. Неволната й публика стоеше в очакване да види нейната реакция. Валъри се изкашля.

— Дами, за нито една от двете ви няма място на моята маса. Моля ви да напуснете без повече сцени. Не очаквам да се наложи да ви моля отново.

Айла беше готова да се запъти към вратата, но Сали, която бе видяла пребледнелия Джулиан, се развика към него:

— О, любов моя, не я оставяй да ми говори така! Кажи й, че обичаш мен. Кажи на нея и на тая тъпа малка уличница за нас и за нашите планове. Моля те, скъпи, кажи им!

Когато Сали го удари на молба, а слисаните гости се обърнаха към него, Джулиан осъзна, че трябва да направи нещо и се втурна към стълбите. Само миг по-късно беше в Големия салон, а жадните за новини журналисти се разделиха, за да му направят път да стигне до камината.

— Госпожо Симпсън, както каза и съпругата ми, наистина трябва да ви помолим да напуснете незабавно. И вие също, госпожице Макгавърн, ако обичате. Нямам представа колко точно сте пили, но очевидно е било твърде много. Излагате се с тези странни твърдения и с Валъри няма да търпим това. А сега бихте ли тръгнали към вратата, моля?

Айла вече ридаеше и искаше веднага да се махне, но изходът й беше препречен от потъмнялата до мораво Сали.

— Но, любов моя…

— Госпожо Симпсън, въздържайте се от повече глупости и напуснете незабавно!

Джулиан понечи да хване ръката й, обаче тя го изпревари и заби юмрук в дясната му буза. Миг след това се обърна и грубо бутна Айла към решетката на камината от ковано желязо. Тръгна към Валъри, но се сблъска с впечатляващото хладнокръвие на първата дама.

— Действията ви са напълно недопустими, мадам. Трети път няма да ви моля. А сега си вървете.

Хората от охраната най-сетне се задействаха. Валъри спокойно изрече:

— Дами и господа, с извинения за прекъсването ви моля да ме последвате към трапезарията. Обядът е сервиран.

[1] Главната готвачка. Айла бърка „шеф“ и „Сиф“. — Б.пр. ↑

62.

На следващата сутрин

Бен прехвърляше сутрешните вестници, докато чакаше на масата в любимото си кафене. Беше си поръчал пържени яйца, наденица, бекон и гъби. Трябваше да признае, че първите страници не бяха особено приятно четиво. „Дяволът носи Прада“, „Женски бой в Чекърс“, „Премиерът ударен от любовница в извънградската си резиденция“, „Да, да, да, господин премиер“, „Премиерски неволи“.

Всяко следващо заглавие беше все по-жестоко. Положението в „Туитър“ не беше по-добро. Всички говореха за шоуто в Чекърс. Бен поклати глава. И какво щяха да кажат за това читателите, които още преживяваха скандала с разходите? Сигурно се чудеха дали въобще е останало нещо, с което биха могли да се захванат. Беше твърде рано да се изчислят понесените щети, но определено щяха да бъдат доста големи. Щеше да му се наложи да впрегне всичките си умения, за да измъкне шефа си от това. Не знаеше дали да плаче, или да се смее.

Смехът се оказа победител, особено след като си припомни вчерашните събития. Налагаше се да поговори с шефа си за защитните му реакции. Съвсем глупаво се остави на дясното кроше на Сали и сега поне една седмица щеше да ходи насинен.

Но след като премисли своята проява на небрежност, смехът му секна. Превърташе в ума си разговора с Джими Филипс, но за свое разочарование все още не успяваше да си спомни какво точно му каза. Беше ли успял да се натопи? Съществуваше ли нещо, което би могло да го свърже с Джими?

Когато планираше „инцидента“, Бен избра внимателно хората. Навремето момчетата му бяха вършили добра работа. Задачата им този път беше проста: набийте Джими, ето ви по десетачка в джоба, няма очевидни следи, които да доведат до мен. А онова гейче щеше да се научи повече да не го изнудва за пари. Нападението трябваше да съвпадне с пътуването до Южна Африка, така че Бен дори да не е в страната. Накрая щеше да даде хилядарка на биячите. Едни чудесно похарчени пари.

Всичко изглеждаше да е минало по план. Беше сигурен, че един хубав пердах ще научи малкото копеле никога повече да не го заплашва със стари снимки. Как Джими Филипс се осмеляваше да мисли, че може да използва някаква снимка, за да го изнудва за трудно спечелени пари, само защото беше изгубил цяло състояние в казиното? Келешът определено си заслужаваше боя.

Бен отново се опита да си припомни какво каза по телефона. Дали копелето не се беше сетило да запише разговора? Не, със сигурност не. Опита се да прогони тревогата си, макар да знаеше, че цял ден ще се терзае с тези мисли.

Приключи закуската и се отправи към Даунинг Стрийт, като остави вестниците в кабинката на охраната отвън. Последният скандал щеше да им осигури забавление поне за половин час, а и той наистина не трябваше да бъде видян да прекрачва входа с тези заглавия под мишница. Щеше да се получи чудна снимка. Необичайно натоварената улица бързо продължи да се пълни с изгладнели лешояди. Бен беше доволен. Съвсем съзнателно беше решил тази сутрин да привлече колкото се може повече медиен интерес. Щом наближи лъскавата черна врата, не остана разочарован. Започнаха да го обстрелват с въпроси от всички страни на улицата:

— Бен, Бен, министър-председателят ще подаде ли оставка? Кажи за скандала, кой го предизвика?

Без да спира, Бен леко се обърна към обезумялата тълпа и вдигна дясната си ръка. Направи се, че вдига чаша до устата си и леко залитна. Без да каже и дума, той се вмъкна вътре и голямата черна врата се затвори зад гърба му. Това щеше да им даде храна за размисъл. Не го интересуваше коя жена смятат за виновна журналистите, стига да успееше да хвърли съмнение над любовните претенции и да отвлече вниманието от шефа си. Първи рунд в борбата за министър-председателя.

63.

Списание „Селебрити“

Сали беше бясна заради инсинуациите. Гледаше на живо влизането на Бен на Даунинг Стрийт и беше съвсем наясно какво се опитва да внуши той. Изключи телевизора. Погледна към реката и сама се изненада, като се разплака. Не в офиса. НИКОГА не показвай слабост в офиса. Но докато съзерцаваше колосалния погром, не можеше да спре сълзите си.

Само преди два месеца беше на път да се превърне в следващата първа дама и да прекара остатъка от живота си с единствения мъж, когото някога беше обичала. Вчера заби дясно кроше в лицето му пред очите на съперничките си.

И още по-лошо, някаква малка уличница, която дори не я биваше в работата й, твърдеше, че е спала с Джей Джей по същото време. Лъжлива малка кучка! Опря лакти на масата, стисна главата си между дланите и си припомни изражението на Джей Джей, когато й нареди да „напусне незабавно“. Грубо я извлякоха от вратата, а отвън колата с шофьора вече я очакваше. Когато най-сетне се напъха вътре, Том й подаде кутийка с кърпички и Сали безутешно рида през целия път до Лондон. Сънят беше свършил.

Прибра се у дома и рухна точно на вратата. Шон отново се прояви като мъжа в къщата и след като я отведе в спалнята й, се опита да я успокои. Легна при нея и нежно я прегърна, докато тя се унесе в сън. На сутринта с тийнейджърско усилие опита да направи закуска, но нищо не можеше да я успокои. Надяваше се, че отиването на работа ще й помогне, но в асансьора я посрещна приглушен кикот. Влезе в офиса си и завари служителите си бързо да скриват сутрешните вестници с историята в Чекърс. Трябваше да приеме, че всички поглъщат жадно и най-неприятните детайли. Не че се интересуваше от глупавите им клюки, но това, което успя да зърне от заглавията, подчертаваше, че плановете й за бъдещето са провалени.

Отмъщение. Тя жадуваше за отмъщение. Ако с мечтите й беше свършено, тогава всички останали също трябваше да страдат и това щеше да започне още сега. Издуха носа си, сложи си малко фон дьо тен и извика по интеркома Мария, която днес изглеждаше необичайно весела. Сали още не знаеше, че заместничката й е приела предложението за работа от списание „Харпърс Базар“. Когато влезе в кабинета на чудовищната си шефка Мария си помисли, че не е възможно да има по-подходящ ден от този, за да й съобщи новината:

— Здравей, Сали, ужасно съжалявам за случилото се вчера. Много ми е неудобно заради теб. От „Дейли Мейл“ твърдят, че трябва да бъдеш дадена под съд. Надявам се да не се стигне дотам. „Сън“ пък пишат за „Курвагейт“. Сигурна съм, че се надяваш да нямат предвид точно теб. Както и да е, денят не е подходящ да се крият лошите вести, така че идвам да ти кажа. Напускам. Едномесечното ми предизвестие започва от днес, така че за съжаление се махам оттук от средата на следващия месец.

Сали долови самодоволството в гласа й. Тая нямаше да я бъде.

— С цялото ми уважение към Дороти Паркър, но ще извиня праха ти[1]. Да те няма. И си почисти бюрото.

След няколко минути Сали повика охраната по телефона. Мария се запъти към бюрата с бившите си колеги и опита да се усмихне през сълзи. Започваше нова и по-щастлива глава от живота й без непрестанните ругатни на тираничната си шефка. Това сега беше само миг във времето. Усмихни се.

Още не беше стигнала асансьора, когато Сали запретна ръкави. Нямаше време за чувства. Имаше работа за вършене.

— Кейт, ела, по-бързо! Така, скъпа, ти си новата Мария, честито и така нататък. Ще уговорим условията след Коледа, но имам малко спешна работа за теб, сладурано, и я искам за тазседмичния брой.

Кейт стоеше и се чудеше дали наистина иска повишението, но като погледна лицето на Сали, си даде сметката, че моментът не е подходящ да обсъжда този въпрос. Седна неспокойно на дивана и се сети, че е оставила бележника и химикалката си върху бюрото от другата страна на здраво затворената врата. Вдигна ръкавите на пуловера си и се опита да създаде впечатление, че е готова за работа. Записките бяха за низшите смъртни.

— И така, Кейт, да започваме. Снимките на Монти Мичъл. Той осребри ли си чека?

Допреди по-малко от минута Кейт беше заместничка на Мария и си отдъхна, че са я питали нещо, на което лесно може да отговори. Приготви се да обясни.

— Да, платихме на посредника сто хиляди паунда. Мисля, че в петък петдесет хиляди са преведени по сметката на Монти. Снимките са в сейфа, никога няма да видят бял свят. Репутацията на Чарли е в безопасност и сме планирали снимки от годежа му с Джулия по-следващата седмица на Малдивите.

— Не. Промяна в плана. Искам всяка една снимка да излезе в тазседмичния брой и искам ти да напишеш текста, Кейт. Историята трябва да е как Чарли отива при своя най-добър приятел, който преминава през голямо изпитание, и как Монти Мичъл, този така наречен приятел, го предава. Най-важното е да наблегнеш на предателството на Мичъл. Как разбира, че приятелят му е пристрастен, че е изпаднал в миг на слабост. И щом е разбрал, го е манипулирал, подмамил го е и после го е снимал. Нека стане ясно, че мотивите на Монти са били да го постави в най-възможно неловкото положение и да нарани Чарли, и, разбира се, да направи пари от това.

Кейт се слиса. Дали Сали не се беше побъркала окончателно?

— Но снимките ще унищожат и Чарли, и Монти. Това е лудост, Сали. Читателите ни обичат и двамата. Монти се бори да се възстанови, а Чарли най-сетне откри любовта. Продажбите ни са най-големи, когато един от тях е на корицата.

— Именно, скъпа. Тогава си представи какви ще бъдат продажбите тази седмица преди Коледа, когато и двамата ще са на корицата. Единият е пристрастен, натикал петдесет паундова банкнота в носа си. Има нужда от помощта ни, за да оправи живота си. Другият е лицемерна, лъжлива, подмолна и нелоялна отровна змия, криеща се в тревата.

Ето това беше справедливост. Монти щеше да плати за греховете на зет си.

[1] Дороти Паркър (1893–1967) — американска поетеса, писателка и драматург. „Извинете праха ми“ е нейната лично съчинена епитафия. — Б.пр. ↑

64.

Телевизионният център

Чакането пред кабинета на Пади Фрейт на шестия етаж на телевизионния център се оказа унизително за Джими Филипс. Обикновено се срещаха за кафе или обяд в „Айви“. Пиано барът беше предпочитаният от тях. Не можеше да си обясни защо днес трябваше да я чака пред кабинета й. Какво искаше тя?

Този следобед трябваше да продължат снимките за коледното шоу и колата вече го чакаше, за да го отведе в двореца Бленхайм. Снимките там бяха особено важни, дори и Белинда се съгласи с това. Джими все още не се чувстваше добре. През деня разчиташе на индустриални количества болкоуспокояващи, а нощта я поливаше с бренди. Лекарите не бяха много съгласни да му позволят да се върне на работа толкова рано и настояваха да почива поне до Нова година, но Джими имаше други идеи. Не възнамеряваше да позволи на проклетия Бен да унижава най-популярната телевизионна звезда в страната. А освен това, ако трябваше да е съвсем честен, парите наистина му трябваха. Постепенно погасяваше дълга си от хазарт, но сумата все още беше огромна.

Ако Бен се беше съгласил да му помогне с краткосрочен заем, животът му сега щеше да е много по-лесен. Във вестника пишеше, че е наследил значителна сума от майка си, следователно спокойно би могъл да отдели неколкостотин хиляди, за които го беше помолил. Джими обаче все още разполагаше със снимката, както и с повод за оплакване.

Най-сетне вратата на кабинета се отвори. Джими се изправи, тръгна към нея и й изпрати въздушна целувка. Влезе в новообзаведения й кабинет и разбра защо подът си беше спечелил прозвището „махагоновата пътека“.

Пади не беше жалила средства. Луксозни италиански кожени дивани бяха подредени около солидна индийска волска каручка от осемнайсети век, превърната в ниска масичка. Джими огледа стаята и забеляза картината с езерото и водните лилии на отсрещната стена. Зачуди се дали не е оригинален Моне, но определено беше репродукция. И докато разглеждаше с окото на ценител обзавеждането, внезапно погледът му се натъкна на Томи Голд. Той пък какво правеше тук? Ако се съдеше по изражението му, Пади му беше споделила лоши новини. Джими го беше предупредил, че идеята за новото състезателно шоу не става за нищо и няма да се хареса на изпълнителния продуцент, но кой да слуша?

Пади беше безупречна като новия си кабинет. Тоалетът й беше дело на Стела Маккартни.

— Джими, седни. Искаш ли чай? Оправяш ли се вече? Томи казва, че си бил много смел.

Джими понечи да отговори, но забеляза, че Пади, която седна на масичката волска каручка срещу двамата мъже, въобще не го слушаше.

— Не мога да ти опиша колко бяхме разтревожени. Чудесно е да те видя на крака, и то толкова бързо. Това определено е било изпитание за волята и решимостта ти. Истински герой.

Той се усмихна с благодарност, но Томи не помръдна. Знаеше какво следва.

— Обаче трябва да съм честна, Джими. Притеснени сме, че твърде много се пренапрягаш толкова скоро след инцидента.

Джими не беше сигурен накъде върви разговорът и се опита да възрази, но без успех. Томи избегна гневния поглед на клиента си.

— По тази причина, Джими, решихме да те разтоварим от напрежението, което със сигурност ти носи финалният срок за приключването на коледното шоу. Въпреки нежеланието ни нямахме избор и се наложи да отложим шоуто за догодина.

Джими ахна.

— Знам, знам, но повярвай ми — никой не е по-разочарован от мен, скъпи. За щастие си осигурихме великолепното шоу „Рони и Рони“, което определено си заслужава. Може би си го спомняш. Оня епизод, когато Рони Баркър отива в железарията, Рони Корбът е зад тезгяха и не може да го разбере какво иска. Ужасно забавно е.

Томи и Пади се разсмяха, като се сетиха за скеча, но Джими не беше в настроение да се весели.

— Но това е отпреди трийсет и пет години. Моето шоу е ново и събитията се развиват в момента. Какви ги говориш, Пади? Опитваш се да ми кажеш, че тихичко съм изритан от сценария? Това ли ми казваш? Защото ако е така, повярвай ми, няма да си отида кротко. Няма да се хиля и да черпя с чай журналистите, които ми препречват пътя. Ще им разкажа всичко. Ще им кажа каква безсърдечна организация сте. Как така ме изхвърляте една седмица преди Коледа? Нима си мислите, че това няма да излезе по вестниците?

Джими се беше изправил и сочеше с пръст все още спокойната продуцентка.

— Джими, моля те, не бъди толкова агресивен. Наистина не е необходимо. Вече говорих с Томи да подновим твоя доста изгоден договор. От теб зависи дали ще приемеш извънредно разумната оферта, която ти предлагаме. Колкото до коледното шоу, знаеш, че още не е завършено. Остава само седмица до излъчването му, то още е наникъде и ние просто нямаме избор. Наложи се да го отложим. Но пък не можем да останем без програма точно по Коледа, нали така?

Джими невярващо се обърна към Томи, който мълчеше.

— Вече изготвихме и съобщение. В него се обяснява как ти се е отразил ужасният инцидент и как не си в състояние да водиш предаването. Разбира се, от канала напълно ти влизат в положението и ти пожелават бързо възстановяване. А това означава, че преговорите за договора ти за следващата година в момента текат.

Пади погледна часовника си.

— Обявихме го преди десет минути.

Изправи се и протегна ръка на Джими.

— Как се осмеляваш? Аз съм най-голямата звезда, с която този канал някога е разполагал, а вие ме подменяте с повторението на „Рони и Рони“. Майната ви!

Той закрачи гневно към вратата. Томи погледна извинително Пади, сви рамене, направи й знак, че ще й се обади, и хукна след клиента си.

Щом излезе от телевизионния център, Джими се огледа за колата и шофьора си. Къде беше Крейг, дяволите го взели, когато наистина имаше нужда от него? Томи махна на едно такси. Твърде често беше ставал свидетел на такива светкавични залези, за да знае, че колата е първото, което ти вземат. Качиха се на задната седалка, Джими се стовари на мястото си и Томи изключи интеркома. Не искаше шофьорът да чуе разговора им.

— Вече провеждам разговори, всичко ще се уреди. Изкарай си Коледата, иди някъде на топло и започни новата година на чисто.

— Ами договора? Да го подписвам ли?

— Боя се, че договорът, който Пади предлага, е чиста подигравка. За срок от шест месеца е и с осемдесет процента по-малко финансиране.

Джими се зачуди дали денят му можеше да тръгне още по-зле.

— Не се тревожи, всичко ще се нареди, довери ми се. Сигурен съм, че тя ще съжали за решението си, когато изгрееш от екрана на някоя друга телевизия.

Томи разкопча едно копче от сакото си. Предколедните пиршества вече започваха да му се отразяват. Таксито заобиколи Трафалгар Скуеър и се отправи в посока Бъкингамския дворец. Джими, който гледаше мрачно през прозореца, се обърна. За пръв път погледна агента си право в очите.

— Мислех, че договорът ми е за две години. Как са успели да се оправят с това?

Томи вече беше опитал да преговаря, но без успех.

— Имаха клауза в случай на неизлъчване на коледното шоу. Ако ги притиснем, ще пледират за голямо нарушение от твоя страна.

Какво голямо нарушение? Какви ги говореше Томи? И какво се очакваше от него?

— Моля те, кажи ми как би трябвало да постъпя, Томи?

— Бен Уотсън. Казал й, че някакъв вестник те надушил, че организираш туристически обиколки на студиата. Телевизията не би могла да си позволи да се издъни с такъв скандал. Ти само се сниши и всичко ще отмине, честна дума.

Джими кимна и отново се загледа през прозореца. Бен Уотсън го беше прецакал, а той въобще не се беше усетил. Зловредното дребно копеленце. И да го попилееше сега, самият той си беше загубил работата. Но докато колата подминаваше Хайд Парк и завиваше по Парк Лейн, Джими замисли перфектното отмъщение.

65.

Даунинг Стрийт

Джулиан още не беше се събудил напълно, когато Бен отвори вратата на спалнята му. Докато на улицата отвън продължаваха да се трупат журналисти, унизеният министър-председател можеше да разчита само на стабилен разсъдък и, разбира се, на адски махмурлук. На пода се търкаляше празна бутилка малцово уиски „Лафройг“. Чаша не се виждаше. На кого му трябваше чаша, когато е отчаян, помисли си Бен.

Нима не беше предупредил Джулиан за усложненията, които биха могли да възникнат, ако трите жени се съберат на едно място? Но като всички останали могъщи мъже Джулиан също си мислеше, че е недосегаем. Не можа да издържи на изкушението да събере накуп всичките си завоевания. За начало Бен реши да изглежда нехаен.

— Брутро, шефе. Чакай само да видиш сутрешните вестници. Никога няма да познаеш коя им е главната тема. Тц, не са Пош и Бекъм. Втори опит. Добре де, ще ти кажа. Пишат за тебе. Ти не си Синът Божи. Ти си едно много лошо момче. Честно да ти кажа, изглежда доста неприятно.

Бен се изненада, когато се озова притиснат във вратата на гардероба. Веднага се впечатли от шефа си, а после леко се притесни. Джулиан с див поглед го държеше за реверите само на сантиметри от лицето си. И друг път се бяха озовавали в подобно положение и си бяха крещели обиди, но досега в споровете им никога не се беше намесвала и груба сила. Бен не беше особено доволен да го признае, но при телосложението на Джулиан щеше да има само един безспорен победител, ако се стигнеше до размяна на юмруци. Реши, че за предпочитане ще е да говори.

— Ей, ей, ей, аз съм от добрите, спомни си! Можем да оправим това. Добре де, сега може и да изглежда зле, обаче си спомни мантрата на Алистър Кембъл. За оставка ще говорим само ако се задържи на челните страници повече от пет дни поред, а това няма да стане. Имам план.

Гневът на Джулиан започна да отминава и разкривеното му лице се отпусна. Пусна реверите на Бен, прегърна го и се разхлипа на рамото му. Бен също го прегърна в отговор и след няколко мига установи, че започва доста силно да притиска шефа си. Овладя се и неохотно се отдръпна, преди да е направил нещо, за което по-късно щеше да съжалява. Вместо това потупа Джулиан по рамото.

— Вземи си душ, шефе. Аз ще отида и ще направя силно кафе, че ни се е очертал един ден…

Отиде в кухнята, включи електрическия чайник и пусна телевизора, за да чуе последните новини. Хареса му, като видя, че са се хванали на импровизацията му за пиянското изпълнение. Този трик го беше заел от Гордън Браун. Екипът на Браун често беше отхвърлял словесните атаки от войнствения депутат Чарлс Кларк, като ги представяше за резултат от доста обилен обяд.

Обаче Бен беше наясно, че тактиката на шикалкавене няма да издържи дълго на натиск. Сериозните политически коментатори щяха да намерят пробойна още преди водата в чайника да е завряла. Джулиан се довлече в стаята. Все още не се беше избръснал, но поне миришеше по-добре отпреди малко.

— Така, ето го планът, шефе. Предлагам атака на три фронта. Първо, пускаме историята за министъра на здравеопазването в сянка и проблемната му частна клиника. От известно време това е публична тайна в Уестминстър, но никой не се е заел да я раздуха. Та от сигурен източник знам, че тази седмица е изгонил още две старици, минали осемдесетте. Изглежда са им свършили средствата и не са могли повече да си позволят кожодерските му такси. На едната й се наложило да спи в дневната на къщата на внучката си. Другата е в болница, след като се подхлъзнала на леда и си счупила таза. Пуснах няколко клюки в новинарския канал на Би Би Си — продължи Бен. — Ще излязат в ефир в десет часа. Да стискаме палци и другите новинарски програми да се нахвърлят на прясното месо и да последват примера им. Това означава, че сутрешните вестници скоро ще изглеждат остарели.

Второ, сега е времето да уволниш министъра на правосъдието. Знам, че върши сравнително добра работа, но съм сигурен, че ще разбере, че това е за благото на партията. Трябва да дадем работата на Джудит. Много добре се представи при оная история с Афганистан.

Когато прекрачи прага ти тази сутрин, ще обърка хрътките и те няма да знаят коя следа да хванат. Дори и Брадби може да се хвани.

И трето, ти и Валъри в Чекърс, топла семейна Коледа. Децата и те ще са някъде там. Ще пожелаеш на народа една много весела Коледа, докато невъзможно сладкото ви ирландско сетерче ти ближе ухото. После се връщаме на Нова година, сексскандалът е забравен, работата е приключена.

Джулиан се изправи и отново понечи да прегърне гениалния си сътрудник. Бен му отвърна с игриво побутване в гърдите.

— Още един дребен въпрос, Бен. Как ще се справим с момичетата?

— А, тъкмо стигах и до тази част, господин премиер.

66.

Чекърс

Валъри нахлузи гумените си ботуши, взе каишката на ирландския сетер Брус и се отправи на разходка около Чекърс. На Брус скоро му бяха сложили втората ваксина и още не беше достатъчно голям за разходки, но тя имаше нужда да излезе от къщи. Щеше да носи кутрето на ръце, когато се умореше, най-вероятно до края на алеята.

Двете разстроени деца спешно бяха отпратени при родителите на Джулиан в имението им в Харфордшир, достатъчно далеч от фотоапаратите. Децата не искаха да оставят майка си, но Валъри настоя. Увери ги, че ще се приберат за Коледа, но ако трябваше да бъде съвсем честна, не беше много сигурна точно къде ще се завърнат.

Джулиан веднага беше изпратен в изгнание на Даунинг Стрийт. И той искаше да остане при нея, но изражението й го убеди да приеме желанието й без повече обсъждания. Тръгна си скоро след гостите и без съмнение тази сутрин се укриваше в апартамента на Даунинг Стрийт. Най-вероятно нямаше да се осмели да покаже измамното си лице. Видя по телевизията безмълвната пантомима на Бен, която подсказа версията за алкохола като виновник за вчерашния скандал. Типичен ход за ограничаване на щетите от опитния манипулатор.

Валъри беше отворила първата бутилка шампанско от специалната покупка на съпруга си за партито още щом чу как колата потегля към Лондон. Втората бутилка скоро я последва. По-голямата част от третата разля. Тази сутрин се разкайваше за проявената слабост. Чувстваше се отвратително, и то не само заради махмурлука. Не можеше да гарантира, че няма да се случи отново, но щеше да се постарае. Щеше да се бори всеки ден. И започваше борбата от днес.

В момента настроението й представляваше токсична смесица от ярост и угризения. Разхождаше се из полето и се опитваше да повдигне духа си, като си играеше с кученцето. Валъри се усмихна и се наведе да го вземе, а то самодоволно се изпишка.

— Добре, че ботушите са гумени — сгълча го тя, доволна, че нещо я е разсеяло от мрачните й мисли. Толкова си беше мечтала за прекрасния живот с Джулиан и децата, но нима сега това беше възможно? Съпругът й я беше мамил не с една, а с две жени. Две много различни жени. Едната беше нагла грубиянка, а другата — красиво миньонче, достатъчно младо, за да й е дъщеря. Потърси успокоение, като почеса Брус по главата и тръгна обезсърчена.

Телефонът й звънна и стресна умореното кутре, което започна да скимти. Валъри нежно го загърна в дългото си палто.

— И да не вземеш да се напишкаш — предупреди го тя, преди да отговори.

— Здрасти, съкровище. Мама е, искам да те чуя как си. — Шийла продължи, без да чака отговор: — С татко ти гледахме телевизия тази сутрин. После отидох за вестници и Сирил, продавачът, държеше да ме осведоми за първата страница на „Сън“. Казах му да се държи прилично и да не си вре носа в неща, които не го засягат. Както и да е. Исках да ти кажа, че тръгваме при теб след минутка. Баща ти отиде да провери гумите и да зареди течността за чистачките. Отиде в гаража в Уейтроуз, защото ако отиде в Ексън, ще трябва да плати. Монти приготвя кексчета за из път, за да не се налага да спираме. Крайпътните заведения са доста скъпи.

Валъри се усмихна на пестеливостта на майка си. Това веднага я върна към онова дълго, дълго пътуване от Ланкашир до Оксфорд преди толкова години. Неохотата, с която родителите й харчеха трудно спечелените си пари за скъпата и некачествена храна от крайпътните заведения, беше превърнала тези храни в нейно тайно удоволствие още от тийнейджърските й години.

— Мамо, мамо, не се тревожете, добре съм. Още съм в Чекърс, но децата са при родителите на Джулиан, а съпругът ми — Валъри почти изплю думата, — ами той се върна в Лондон. Толкова неща имам за вършене, няма защо да се притеснявате за мен.

Само че Шийла нямаше намерение да остави дъщеря си сама да се справя с разпадането на брака си. Досега си беше мълчала с надеждата, че Джулиан ще влезе в пътя, но вчерашните събития промениха положението.

— Багажът вече е приготвен, миличка. Казах и на Дорийн утре сутрин да уведоми Бърт да не носи мляко. Пощальонът намина и му дадох подаръка за Коледа. Под коша за боклук съм оставила плик за боклукчиите, като дойдат в сряда. Купих и някои коледни вкуснотии и ги прибрах в хладилната чанта за колата. До чая ще сме при тебе, миличка.

Валъри знаеше, че няма смисъл да протестира, а и тайничко се радваше, че семейството й ще е при нея в тези мрачни дни.

— Ами Монти, той ще дойде ли, мамо?

— О, да, миличка. Бесен е заради станалото, обаче съм му казала да се държи добре. Ще се видим по-късно.

67.

Айлингтън

Все още сънена, Камила се разхождаше по пижама из малката си кухничка, когато забеляза роклята на Айла в кофата за боклук. Разбуди се напълно и се втурна към спалнята на съквартирантката си. Разтвори със замах вратата и си отдъхна облекчена, като видя, че приятелката й спи. Все още беше с бельото си от предния ден, само роклята липсваше.

— Здравей, Тигър, искаш ли малко чай?

Айла с мъка разтвори очи, подпухнали от плач. Снощи отчаяно искаше да разговаря с Камила, но връщането от Бъкингамшир сякаш продължи цяла вечност. Едва успя да отвори входната врата и да влезе, когато пристигна и някакъв фотограф. Промъкна се до прозорците, за да дръпне завесите, и успя да го види как обикаля. Отиде на пръсти в кухнята и видя, че вече е единайсет часът. Камила щеше да ходи на работа и едва ли беше будна. Сложи пакетче чай в любимата си чаша, отвори хладилника, за да си вземе мляко, и тогава забеляза, че новата й рокля е скъсана отстрани. Сигурно беше станало, когато Сали я блъсна върху решетката на камината.

Внезапно спомените от ужасния ден я връхлетяха. Айла остави млякото и вместо това взе бутилка шардоне и блокче шоколад, а после се отправи към леглото.

— Добро утро. Колко е часът, Кенга?

— Тъкмо е станало време да ми разкажеш какво ти се е случило вчера. Хубавата ти нова рокля е скъсана. Защо не ме събуди снощи, като се прибра?

Камила понечи да дръпне завесите, но спря, когато Айла изпищя:

— Недей, отвън има фотограф… Всъщност сигурно вече не е само един.

Приятелката й вече беше силно заинтригувана. Настани се на леглото до Айла и пъхна студените си крака под юргана.

— Добре, разполагам с петнайсет минути, след което вече задължително трябва да тръгна за работа. Слушам те.

68.

Бъдни вечер

Джими блуждаеше безцелно из апартамента си, докато чакаше журналиста да дойде. Погледна часовника си и видя, че остава половин час до интервюто. Реши да прекара времето си по-полезно, като продължи да събира останалия си багаж за преместването в по-скромен апартамент. Чарлс не искаше да го оставя сам, но той успя да го склони да посрещне Коледа с болната си майка в Съри. Обеща по-късно да отиде при тях, но би предпочел тази Коледа да остане сам. Как годината успя да свърши катастрофално, след като бе започнала толкова добре?

Меланхоличните му размисли бяха прекъснати от звънеца и Джими скоро се озова в компанията на журналистка и фотограф от един от най-големите таблоиди в страната. Томи беше договорил значителен хонорар без комисионата, но това беше само трошица спрямо огромния му дълг. Първоначално Томи не беше склонен за интервюто на четири очи, но като разбра кой стои зад побоя над Джими, веднага премисли. Преди да подпише сделката, игра твърдо с няколко публикации.

Фотографът обиколи почти празния апартамент, за да открие подходящо място за снимки, а репортерката, без да губи време, попита:

— Къде е доказателството?

Джими беше шокиран от резкия въпрос, но сега не беше време за отстъпление. Отиде до солидното си махагоново бюро — една от малкото останали мебели — и издърпа чекмеджето. Погледна към посетителите си, които му се усмихваха, поколеба се само за миг и извади снимката и записа. Подаде ги на жената, която не направи опит да прикрие задоволството си при вида на младия Джими Филипс, пъхнал ръката между бедрата на очевидно щастливия Бен Уотсън, който явно не можеше да скрие очакванията си. Двамата седяха един до друг на изтъркан диван и се усмихваха невинно към камерата. Едната ръка на Бен беше обвита около раменете на Джими, а в другата държеше пластмасова чаша с алкохол.

— А някоя, на която сте без дрехи? — запита журналистката.

Въпросът й беше посрещнат с леден поглед.

— Само проверявам, не се тревожи, и така е добре. Добре, да чуем и записа.

Редакторът й много пъти си беше патил от отровния език на Бен Уотсън. Вестникът планираше челна страница и две вътрешни, а може би и четири за Коледа. По празниците обикновено новините не достигаха, но пък бяха идеалното време за нанасяне на максимални поражения на правителството. Читателите щяха да са си по домовете, отегчени от роднини, без пари за разпродажбите, играчките на децата вече щяха да са се счупили или батериите им щяха да са се изтощили, и въобще нямаше да имат кой знае какво за правене, освен да прелистват вестниците.

Докато слушаше записа, погледна отново снимката и не повярва на късмета си. Не само, че мачото Бен Уотсън играеше и за двете страни, ами и беше отговорен за побой над хомосексуален. О, и бившето му гадже беше не кой да е, а телевизионната знаменитост Джими Филипс.

Джими наблюдаваше алчното изражение на репортерката и се почувства омерзен. Как беше стигнал дотук? Но като си спомни за счупените си ребра и огромния си дълг, пое дълбоко въздух и си наля голяма чаша бренди. Бавно се върна на дивана, където жената нетърпеливо го чакаше, приготвила бележник и диктофон.

— И така, Джими, откъде искаш да започнеш?

69.

Бен се возеше на задната седалка на брониран рейндж роувър и бързаше от Даунинг Стрийт за Чекърс. Опитваше се да не слуша как Джулиан увещава Валъри по телефона и вместо това изчисляваше потенциалното въздействие на плана от три точки, който беше разработил. Нещата вървяха според очакваното.

Никоя от жените не се беше разприказвала, така че от пресата можеха единствено да спекулират относно изневярата на премиера. Бен беше убеден, че Сали няма да каже нищо. Когато погледна Айла в очите, докато й помагаше да се измъкне от решетката на камината, се увери, че момичето е прекадено уплашено, за да раздухва допълнително пламъците. Засега нямаше силни удари към шефа му. Е, освен дясното кроше на Сали, но отокът вече почти беше спаднал.

Министърът на правосъдието първоначално беше вбесен от уволнението си, но се успокои, като получи поста на външен министър. От „Дейли Експрес“ бяха помогнали на възрастните дами да се настанят в нов старчески дом, а министърът на здравеопазването в сянка вече се потеше заради предстоящата си среща с шефа, определена за първата седмица след Нова година. Коледата му нямаше да бъде особено весела. Хохохо!

Да, всичко беше под контрол. Заключителната част на плана включваше убеждаването на Валъри да се съгласи на откровено интервю и по-късно днес семейство Дженсън да си играят на щастливи. Засега обаче тя не беше откликнала.

Отначало дори не вдигаше телефона на съпруга си. Решителността й беше притеснила доста прислугата, които бяха инструктирани да не позволяват на съпруга й да я безпокои. Джулиан се надяваше, че присъствието на Шийла, Франк и Монти ще успокои жена му, но за нещастие гневът й още повече се разпали. Едва когато децата се върнаха от гостуването при родителите му, в Ледената епоха се забелязаха признаци на затопляне, изразени в неохотното отговаряне на обаждането му, докато пътуваха към Чекърс.

— Знам това, скъпа. — Джулиан млъкна и се опита да обърне гръб на Бен, но коланът му го спря.

— Но ти си моята любов, моята единствена истинска любов, заклевам се. Знам, че плащаш тежка цена за презряното ми поведение. Напълно съзнавам грижите и неудобното положение, в което ви поставих, наистина. Моля те, моля те, моля те, да ми повярваш, като ти казвам, че искам да запазим брака ни. Всичко ще направя, всичко, за да го постигна.

Джулиан се задържа на телефона малко по-дълго от необходимото. Отчаяно се опитваше да запази самоуважението си, но Бен ясно чу виковете на Валъри, преди да му затвори.

— Добре мина, шефе. По-късно интервюто ще е лесна работа. Добре, че уредих от „Приятен ден“ да не изпращат Айла, нали?

Валъри погледна в огледалото над тоалетката и опита да се успокои. Издуха носа си и обърса още няколко сълзи, когато на вратата внимателно се почука. Позна сигнала, който я беше будил всеки ден за училище, когато беше малка.

— Влез, мамо.

Франк, Монти и Доминик бяха в Големия салон и помагаха в подготовката за утрешния ден, а Джесика се занимаваше с Брус, който беше доста смутен от елхата и вече се беше изпишкал на две места.

— Здравей, миличка. Как си? Имаш ли нещо против малко да поседя при теб?

Валъри кимна и се отмести, за да направи място за майка си. Шийла, все още слаба и елегантна, седна до нея, хвана двете й ръце и се зае да разтрива пръстите й. Когато най-сетне заговори, тонът й беше премерен и майчински:

— Трябва да ти кажа нещо, миличка, и искам да запазиш спокойствие, и да не казваш нищо, докато не свърша. Става ли?

Думите й притесниха Валъри. Уплашена, че има проблем със здравето на Монти, веднага забрави собствените си тревоги.

— Разбира се, мамо. Какво има? Монти ли?

— Не, не, миличка, става дума за Джулиан. Боя се, че от известно време знам какви ги върши. Знам за онази жена Сали, а също и за онова девойче от телевизията. А преди тях имаше и много други.

Валъри рязко отдръпна ръце и се изправи. Изгледа майка си с отворена уста. Какви ги говореше, откъде знаеше? Цялата се разтрепери и поиска да избяга, но не знаеше накъде. Шийла очакваше реакцията й и опита да я успокои. Отново хвана ръцете й и я изчака пак да седне, преди да продължи:

— Мълчах си, защото бях сигурна, че ще се осъзнае. Мислех, че ще оцени какво е да има теб, Доминик и Джесика. Докато бяхме в Южна Африка, знаех какви ги върши, когато не беше с нас. Трудно беше да го тая в себе си. Тежък беше товарът и се молех някой ден да си е заслужавал носенето. Баща ти нищо не знае, нито пък Монти. Но повече не мога да мълча. Не и след като те унизи, когато покани двете уличници в дома ти, миличка, и ги остави да се държат така. Майките им би трябвало да умират от срам.

На Валъри й се зави свят. Имаше толкова много въпроси, но сякаш беше загубила способността да говори.

Потърка бедрата си и започна да се поклаща напред-назад. Шийла я притисна до себе си и помълча, докато дъщеря й се поуспокои, а после продължи:

— Сигурно се чудиш откъде знам какви ги е вършил зад гърба ти развратният ти съпруг, нали? Спомняш ли си Гейл Хънифорд, на която преподавах география в дванайсети клас? Много мило момиче. Та тя най-неочаквано ми се обади преди три-четири месеца. Мислех, че звъни да пита за Монти след злополуката, но не беше за това. Попита дали не можем да се срещнем на кафе, когато дойда при теб в Лондон. Спомняш ли си, като дойдох, за да отидем в училището на нашия Доминик? След това се срещнах с нея. Видяхме се в оня хубав хотел, точно на ъгъла на Хайд Парк, как се казваше… „Лансбъроу“? Пихме следобедния чай, който беше наистина чудесен и на много разумна цена като за Лондон. Много ми хареса, но не исках шампанско, на Гейл обаче й се пиеше, така че поръчах и й дадох моето.

Валъри започна да се отчайва от разказа на майка си, но беше твърде шокирана, за да я прекъсне. Шийла обаче знаеше, че колкото повече приказва, толкова повече ще се успокои дъщеря й. Когато Валъри най-сетне се отпусна на рамото й, тя пристъпи към финала:

— В крайна сметка се оказа, че на Гейл наистина са й трябвали и двете чаши шампанско. Най-накрая ми каза какви точно ги върши Джулиан. С кого, кога и къде. Каза ми, че не знаела как ще реагираш и затова си била мълчала. Винаги е била прилично момиче, нашата Гейл Хънифорд.

— Но, майко, хайде стига, сериозно. Това е просто абсурд. Каквото и да ти е наговорила Гейл, това не доказва, че Джулиан е имал връзка, още по-малко цяла поредица, както твърди тя. Наистина, как някой, на когото си преподавала по география преди повече от двайсет години, би могъл да знае къде и кога ми е изневерявал съпругът ми?

Валъри отново се облегна на рамото на майка си. Шийла замълча и сложи ръка на коляното й.

— Ох, миличка, знам, че той никога никъде не я кани и да ти призная, не направих връзката, докато тя не ми се обади. Гейл Хънифорд се премести в Лондон, когато се омъжи за Бен Уотсън.

70.

Айла се намести неспокойно на стола си в апартамента на третия етаж в хотел „Сохо“. Беше взела решение да разкаже всичко в откровен разговор без напътствия от работодателите си, които със сигурност нямаше да одобрят действията й. Само че на нея вече й беше все едно. По време на изповедта си пред Камила сутринта след скандала в Чекърс, наречен от вестниците „Курвагейт“, осъзна, че по този начин иска отмъщение. Начинът, по който Бен я представи пред медиите, още повече я подтикна да разкрие всичко за любовната си връзка с един от най-могъщите мъже на света. Мъж, в когото някога беше страстно влюбена и който я беше увещавал, че я обича не по-малко.

Пади Фрейт я беше убедила, че едночасовата изповед е най-правилният начин за изясняване на истината. Каза й, че интервюто ще има огромна публика и ще бъде излъчено на Коледа вместо „Рони и Рони“, които и да бяха тези. Когато погледна към Пиърс Морган, тя отстъпи пред чара му.

— Кажи ни защо реши да говориш за станалото, Айла.

— Е, Пиърс, в този брак бяхме четирима…

71.

Възбуденият лай на Брус, който на всичко отгоре се напишка, оповести идването на стопанина му. Останалите от семейството бяха на долния етаж и се втурнаха към вратата, включително и Монти, който едва не настъпи кутрето.

Никой не спомена вчерашното експозе в „Селебрити“, разпростряло се на осем страници. Имаха си много по-сериозни проблеми от това дали Монти е постъпил зле, разкривайки кокаиновата зависимост на приятеля си. Мненията бяха разделени. Някои приемаха действията му за подмолни и лицемерни. Други, с подкрепата на мениджъра на Монти, смятаха, че той е действал в интерес на приятеля си. На Коледа Чарли беше постъпил в клиника, като междувременно благодари на Монти, че му е помогнал да види грешките си и да се осъзнае. Май никой не се интересуваше къде е Джулия.

— Татко, липсваше ни! Слава Богу, че си дойде за Коледа. Наистина се страхувах, че ще останеш в Лондон. Тате, какво ще стане с последните…

Доминик сръга Джесика с лакът. И двата комплекта баби и дядовци обстойно я бяха инструктирали да не повдига въпроса за случилото се през изминалата седмица, а тя още от вратата се нахвърли на баща си.

За щастие Брус успя да ги разсее, тъй като той доста успешно се справяше с отвличането на вниманието.

— Джулиан, здравей. Валъри е горе с майка — каза Монти.

72.

Стивън Джеймс седеше с екипа на „Приятен ден, Великобритания“ в близкия пъб и очакваше обаждане от Бен Уотсън. Отначало предпочиташе да чакат пред Чекърс идването на премиера от Лондон, но операторът Боб изтъкна, че охранителите едва ли ще са доволни да видят висящите наоколо журналисти. Така че пинтата на Боб, половинката на Колин — тонрежисьора, и содата с лимон за Стивън вече се бяха удвоили, докато чакаха обаждането, което щеше да потвърди или да отмени уговореното интервю за коледната сутрин с Джулиан и Валъри Дженсън. И Керъл Смит беше там, решила лично да надзирава отговорната задача.

Майкъл Грифтън беше побеснял след откровенията на Айла и веднага я беше уволнил, след като разбра за интервюто й с Пиърс Морган. Щом беше решила да се изповядва публично, защо беше избрала друг канал, а не „Приятен ден“? Най-много беше пострадало мъжкото му достойнство от това, че бе предпочела Джулиан Дженсън пред него. Шестмесечният договор на Айла изтичаше и трябваше да бъде подновен, очакваше я повишение, но „Курвагейт“ сложи кръст на всичко това.

Керъл не можеше да си позволи съчувствие към девойчето, което безразсъдно си беше играло с огъня. Да спиш с шефа си беше едно, но да го правиш с един от най-влиятелните мъже на света по същото време, това вече беше друга работа. И на всичкото отгоре да отидеш на прием в извънградската му резиденция, където знаеш, че ще бъде и съпругата му. Това не беше просто игра с огъня. Тя сама се беше навряла в пещта и бе захлопнала вратата след себе си.

Айла беше съсипана заради отказа да й подновят договора. Никакви количества шоколад и носни кърпички в кабинета на Керъл вчера не успяха да утешат младата репортерка. Напусна сградата подсмърчайки, а смутените й колеги в нюзрума стояха с наведени глави, докато тя вървеше към изхода. Падението й беше толкова стремително, че си разби носа, но Керъл бе убедена, че Айла няма да остане долу дълго. Може би интервюто с Пиърс щеше да й помогне? Ако не то, чекът със сигурност щеше да свърши това.

Най-сетне дългоочакваното обаждане на Бен дойде и екипът потегли към Чекърс. Керъл се настани отзад в буса със Стивън и двамата заговориха за интервюто.

— Помни, това не е сериозно политическо интервю, Стивън. Искаме да разберем какво мисли за себе си Джулиан Дженсън, човекът, мъжът. Зрителите ни искат да чуят извинение и не само към съпругата му, но и към тях самите заради непростимото му поведение. Дали Валъри му е простила? И ако не, защо да му простят хората? Ще се опита да твърди, че заглавията по вестниците са преувеличени. Глупости. Знаем вече версията на Айла. Искаме да го заковем, да разберем как е успявал да крие аферите си. Искаме също така да знаем какво планира, как смята да преживее бурята. Него си го бива и ще се опита да те поведе за носа, но ти си по-добър, човече.

Стивън Джеймс кимна малко надменно, но тайно се радваше, че Керъл е с него. Нямаше по-добър продуцент от нея. За по-малко от половин минута успя да нахвърли всичко необходимо за едно от най-важните интервюта в живота му.

Най-сетне стигнаха до голяма дъбова врата и влязоха в залата „Хотри“, от която Уинстън Чърчил беше говорил много пъти по време на Втората световна война. Боб веднага прецени точното място, където да постави камерата. От проучванията си Керъл знаеше, че едно от изискванията на семейство Лий, които бяха дарили Чекърс, беше резиденцията да не се използва за официална дейност. Беше чела за надписа върху стъклописа в Дългата галерия, който гласеше:

„Този дом на спокойствие и древни спомени е дар за Англия като приношение за победата в голямата война от 1914–1918. Нека бъде място за почивка и отмора за министър-председателите й завинаги.“

С други думи, Бен Уотсън поемаше голям риск, като позволяваше интервюто да се проведе в Чекърс. Сигурно беше доста притеснен, помисли си Керъл и отиде да успокои Стивън, който беше започнал да обикаля нервно из залата. Трябваше й спокоен и проницателен, а не превъзбуден.

73.

Джулиан схвана намека на Монти и отиде при съпругата си. Останалите от семейството излязоха на моравата за крикет, за да си играят в снега, който доста се беше усилил. Брус беше объркан и превъзбуден от пухкавото нещо, което летеше около нослето му.

— Не, не, не, хиляди пъти не, няма да го направя! Надявам се да съм била ясна. Не!

— Но, скъпа, аз наистина ужасно съжалявам за стореното, за това, което ти причиних. Трябва да ми дадеш възможност да изкупя вината си. Трябва само да се справим с това малко глупаво интервю. После може да изкараме Коледа заедно като семейство и аз ще ти докажа, че онези жени нищо не означават за мен. В глупавите им твърдения няма почти нищо вярно. Признавам, че флиртувах с тях, знаеш, че съм флиртаджия, скъпа. Съжалявам, ако са решили, че е нещо повече, но не беше така. Аз съм моногамен мъж. Честна дума, с ръка на сърцето ти го казвам.

Само допреди час Валъри щеше да повярва на лъжите на съпруга си, щеше да бъде омагьосана от медения му език. Това беше преди откровения разговор с майка й, жената, която никога не лъжеше, за която щастието на Валъри и на внуците й беше смисълът на съществуването й. Тя нямаше да издаде Гейл, но не беше и готова да седне със съпруга си пред телевизионните камери, опрощавайки поведението и лъжите му.

Бен влезе в стаята.

— Ако нямаш нищо против, Бен, тъкмо водех личен разговор със съпругата си.

Валъри знаеше, че възмущението на Джулиан заради прекъсването е само за да й угоди, и въздъхна с неодобрение на опита му да я манипулира.

— Хора, имаме много голям проблем. Искам и двамата да ме изслушате много внимателно.

Бен беше съвсем сериозен, нямаше и следа от обичайното му нагло поведение. Веднага привлече вниманието на съпрузите.

— Току-що ми се обадиха. Онази кучка от „Приятен ден“ е дала интервю. Разпяла се е като канарче и дори е имала наглостта да цитира лейди Даяна с нейното „в този брак бяхме трима“, само дето в този случай… — Бен млъкна, объркан.

— Но това не е истина, Бен. Още сега ще се обадя на Ванеса Люис.

Джулиан отчаяно опитваше да продължи играта.

— Господин премиер, време е да спрем дотук. Трябва ни откровеност. Вече сме до шия в блатото.

Джулиан седна на ръба на брачното ложе, скри лице в шепите си и се сви, най-сетне осъзнал, че играта е свършила. Валъри дори не го погледна и едва сви рамене.

При вида на съсипаната двойка Бен разбра, че трябва да действа бързо. Телевизионният екип вече се подготвяше на долния етаж. Трябваше да ограничи щетите от коледните откровения на Айла. Налагаше се да ги подготви какво да кажат и трябваше да го направи веднага.

— Джулиан, застрашена е и кариерата ти. Трябва публично да поднесеш извиненията си на Валъри. Трябва да кажеш, че си бил претоварен от службата. Получил си пристъпи на депресия, която те е подтикнала да действаш по начин, който е бил едновременно напълно неприемлив и саморазрушителен. Валъри ти е простила… хммм, забежките. Вие сте едно сплотено семейство, което с времето ще се възстанови от нанесените щети.

Джулиан най-сетне вдигна глава и погледна към съпругата си. Лицето й беше застинала маска.

— Валъри няма да се съгласи, Бен. Молих я как ли не, но няма да го направи.

Тя изгледа жалкия си съпруг.

— Преди няма и пет минути ми се кълнеше, че всичко това било лъжа, сега твърдиш обратното и все още очакваш да се явя по телевизията като лоялна съпруга? Е, няма да го бъде. Бен, ако обичаш кажи на екипа да напусне.

Бен се обърна към нея:

— Виж сега, принцесо. Не съм сигурен дали това поведение на непорочна светица приляга точно на теб. Не беше много отдавна, когато най-добрите ти приятели бяха пижамата и бутилката джин. А и да не забравяме кой опита да се самоубие пред дъщеричката си. И тогава Джулиан застана до теб. Виж се сега каква си с помощта на обичния съпруг. Джулиан те подкрепи, когато най-много се нуждаеше от него, а сега е твой ред, госпожо Дженсън. Гледай само да не стане твърде късно.

Валъри дори не мигна, докато Бен говореше. Това го окуражи да продължи:

— Валъри. Знам, че това ще е най-трудното нещо, което някога си правила. Съпругът ти те е мамил, а една от любовниците му тъкмо е споделила публично и най-пикантните детайли от връзката им. Но ако се оставим, това ще бъде краят на кариерата на Джулиан. Ако не застанеш до него, британският народ също няма да го подкрепи. Ще бъде разпнат от пресата и докато ти вероятно си мислиш, че точно това заслужава… е, повярвай ми, ще премислиш, но ще бъде твърде късно.

Джулиан потисна хлипането си. Валъри продължи да гледа съсредоточено пред себе си.

— Валъри, ще поговорим за следващите ходове след Коледа, но — моля те — не подценявай колко е важна ролята ти в момента. Това интервю ще бъде излъчено утре сутринта, преди изповедта на Айла Макгавърн. Ще успеем да смекчим някои от твърденията й, но само ако се съгласиш да застанеш до съпруга си. А ако не искаш да го направиш заради Джулиан, направи го заради децата. След изминалата година нима не заслужават хубава Коледа без драми и нещастия? Какво ще кажеш?

Двамата мъже безмълвно вторачиха умолителни погледи в нея. Валъри ги пренебрегна и вместо това започна да обмисля ситуацията. Бен имаше право. Децата заслужаваха спокойствие, а също и цялото семейство. Що за година беше отминала само… Но как би могла да застане на страната на мъжа, който й беше причинил всичко това, който я беше накарал да се чувства толкова безполезна? През цялото време беше вярвала, че проблемите в брака им са изцяло по нейна вина и чак сега осъзна истината. Как е могъл да й причини това? Хиляди мисли препускаха в главата й и най-сетне неохотно се изправи пред най-голямата дилема. Въпреки всичко станало обичаше ли го още? Несъзнателно докосна брачната си халка. Коя постъпка щеше да е най-правилна за всички?

Най-сетне вдигна четката си и се среса пред огледалото, после внимателно си сложи червило. Изумруденозелената копринена рокля беше много подходяща. Изправи се, тръгна към вратата и заговори през рамо с равен глас:

— Да го направим, преди да съм размислила.

74.

Джулиан седна изнервен на фотьойла до камината в залата „Хотри“. Валъри постъпи според съветите на Бен и вместо да седне на другия фотьойл, се настани на облегалката до съпруга си, притисната до него и с ръка на мускулестото му рамо. Идеалната прощаваща съпруга. Госпожа Хъбъл беше приготвила освежаващи напитки и Валъри отпи от чаша с ледена вода, докато Колин нагласяваше микрофоните върху нея и Джулиан.

Боб нагласи камерата си, а Керъл си избра място, откъдето да наблюдава внимателно съпрузите. Езикът на тялото им говореше повече от всякакви думи и не искаше да пропусне нищо. Екипът направи последни проверки преди историческото интервю, а Джулиан погледна съпругата си.

— Обичам те, скъпа, благодаря ти — прошепна той.

Ледената усмивка на Валъри не се промени. Керъл можеше да почувства гнева на първата дама, но в същото време се долавяше и усещане за вътрешно спокойствие. Какво би могло да означава това?

Без да забелязва всичко това, Стивън Джеймс седна срещу двойката, изчака всички да се подготвят и започна:

— Господин премиер, как се чувствате след събитията от изминалата седмица?

Джулиан пое дълбоко въздух и стисна ръката на съпругата си, която още лежеше на рамото му.

— Стивън. Откъде да започна? Главата ми е сведена от срам и ми е ужасно неудобно. Себичните ми необмислени действия ужасно нараниха хората, които най-много ме обичаха и ми вярваха. Всички плащат опустошителна цена за непростимото ми поведение. Нека бъда честен, Стивън. С ръка на сърцето мога да заявя, че искрено се разкайвам за деянията си.

Джулиан замълча и отправи влажен поглед към съпругата си, преди отново да заговори:

— Дълбоко страдам заради болката, която жена ми със сигурност изпитва. Нямам никакво право да очаквам да застане до мен след раната, която й нанесох, но ето я тук, до мен. До мен.

— Молих я за прошка и й обещах, че ще работя неуморно, за да оправя щетите, които нанесох на брака ни. Благодаря на Господ, че Валъри намери в сърцето си сила, за да ми даде още един шанс.

Керъл не вярваше на ушите си. Въпреки излиянията на Айла беше очаквала яростно отрицание вместо искрено откровение. Стивън също беше шокиран от признанието. Погледна я умолително и тя леко кимна в посока към Валъри.

— Госпожо Дженсън, мнозина от зрителите ни ще разберат вашата болка. Далеч не всички биха били толкова великодушни в прошката като вас. Кое ви помогна да извините поведението на съпруга си?

Валъри не отговори веднага. Прокара длан по гърба на мъжа си и после го прегърна през раменете. Дори Бен беше впечатлен от образа на идеалната всеопрощаваща съпруга.

— О, Стивън, не си правете грешни изводи, на Джулиан съвсем определено не му е простено.

Бен шумно пое въздух, Керъл остана съсредоточена. Ето на, започваше се.

— Последните няколко дни бяха много, много тежки. Трябва да съм честна със зрителите ви. Имаше сълзи, много сълзи. Крещяхме си, плакахме, но въпреки това не се намразихме. Обичам Джулиан. Винаги съм го обичала и ще продължа да му бъда вярна през целия ни съвместен живот.

— Но както знаят вашите зрители — продължи след кратко мълчание тя, — съпругът ми притежава качествата на истински водач и умее да убеждава хората. За съжаление успява да е особено убедителен към представителките на противоположния пол.

Бен изпита облекчение. Прошка и хумор. В крайна сметка щяха да се измъкнат.

— След като сълзите и обвиненията вследствие на станалото най-сетне спряха, запитах съпруга си дали още е влюбен в мен. Той ме увери, че най-искрено ме обича. Тази любов, Стивън, е солидна основа, върху която ще опитаме да възстановим връзката, която споделяме от двайсет години. Решихме, че трябва да спазим клетвите си и да се потрудим с помощта на семействата си да продължим брака си.

Така че, Стивън, истината е, че след много безсънни нощи и много лутане реших да простя изневерите на съпруга си.

Валъри се наведе и целуна Джулиан, който беше успял да докара възможно най-убедителното разкаяно изражение на лицето си и в отговор целуна ръката на лоялната си съпруга. От своя страна тя стисна рамото му.

След като работата беше свършена, Бен поиска да прекрати снимките и да изведе снимачния екип.

— Добре, Стивън, министър-председателят и съпругата му имат много да си говорят, така че е добре да спрем дотук.

Само че камерата още не беше изключена, а Валъри не беше приключила с изявлението си.

— И най-накрая, Стивън, искам да добавя, че не говорим в краткосрочен аспект. Дадохме си сметка, че ще ни е необходима не само любов, а също и търпение, както и много усилия и от двама ни, за да спасим брака си. Говорихме до късно през нощта, а после отново тази сутрин как най-добре да продължим напред.

След много терзания съпругът ми реши, че за него няма по-важно от семейството. Ето защо с голямо съжаление той чувства, че се налага решително да скъса с политиката. Затова се отказва от премиерския пост.

За да изрази любовта и разкаянието си заради станалото, Джулиан ме помоли аз да съобщя на британския народ, че подава оставката си.

„Как сладко е отмъщението за жената.“

Лорд Байрон

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.